ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 квітня 2021 року

м. Харків

справа № 639/928/19

провадження № 22-ц/818/848/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуприна Галина Олександрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуприна Галина Олександрівна про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_6 , на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 16 вересня 2020 року, постановлене у складі судді Єрмоленко В.Б., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У лютому 2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуприна Г.О. про визнання договору дарування 5/12 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між відповідачами 02.03.2018 та посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.О. за реєстровим № 701, недійсним.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що у грудні 2017 вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку в натурі. На час розгляду справи стало відомо, що належні відповідачу 5/12 частин житлового будинку він подарував ОСОБА_2 , яка просила замінити сторону позовного провадження. Вважає недійсним договір дарування, стверджуючи, що ОСОБА_3 є громадянином Грузії і проживає в іншій державі постійно тривалий час, для укладення угоди не приїздив, а видав довіреність, посвідчену в м.Поті 08.01.2018, представнику ОСОБА_7 - громадянці України з правом оформити від його імені договір дарування на користь ОСОБА_2 , яка не перебуває в родинних відносинах з ОСОБА_3 . Позивач переконана, що такі дії співвласника могли бути послідовними лише у випадку отримання ним за свою частину житлового будинку певної суми грошових коштів від обдарованої, отже договір дарування носив характер мнимої (удаваної) угоди та був договором купівлі-продажу частини нерухомого майна, що порушує права позивача і третіх осіб - синів ОСОБА_1 в частині переважного права купівлі частини будинку за ціною, оголошеною для продажу згідно вимог ст. 362 ЦК України. З посиланням на положення ст.ст. 215, 234, 235, 236 ЦК України та відсутність попереднього фактичного виділу в натурі часток житлового будинку, ОСОБА_1 просила визнати договір дарування недійсним ( а.с. 34-37).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_6 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції не викликано в судове засідання ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , вказує, що ОСОБА_2 , представляла в суді інтереси ОСОБА_3 за довіреністю, строк дії якої закінчився. Зазначає, що договір дарування укладений без попереднього фактичного виділу в натурі часток житлового будинку, що також є незаконним, оскільки встановити чітко, які житлові кімнати та нежитлові приміщення передані у дар ОСОБА_2 неможливо. Крім того, це ущемляє права співвласників на свої частки в сумісній частковій власності на житловий будинок. Наголошує, що нотаріус посвідчила вказаний договір на підставі довіреності, виданої на фізичну особу на території Грузії, при цьому, не переконавшись в дотриманні вимог ст. 100 ЗУ «Про нотаріат», а саме, не перевіривши легалізації вказаного документу.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

З огляду на частини першу та другу статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, у спосіб визнання правочину недійсним.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 07.07.1989 П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-1999, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 11.07.1989 належало 5/12 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

До матеріалів справи надана нотаріально посвідчена 12.06.2017 ( до укладання оспорюваного договору дарування) нотаріусом Манана Джикия довіреність з реєстраційним № 170646342, складена грузинською мовою з офіційним перекладом на українську мову, оскільки ОСОБА_3 , який зареєстрований у АДРЕСА_2 , не володіє грузинською мовою, про надання повноважень ОСОБА_2 провести реєстрацію та приватизацію на його ім`я нерухомого майна по АДРЕСА_1 без права продажу. Крім того, 24.08.2017 строком на три роки ОСОБА_3 видав нотаріально посвідчену нотаріусом Манана Джикия під реєстраційним номером 170967534 довіреність про надання ОСОБА_2 повноважень представляти його, як власника належної йому на праві власності частки житлового будинку АДРЕСА_3 ( а.с. 45-50).

Відповідно до ч. 1,3 ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Також матеріалами справи підтверджено, що 02 березня 2018 між ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_7 згідно довіреності, посвідченої 08.01.2018 нотаріусом м.Поті Манана Джикіа ( реєстраційний номер нотаріальної дії 180012284) та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 5/12 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 . Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.О. та зареєстровано в реєстрі № 701 ( а.с. 5).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 з посиланням на положення ст.ст. 215, 234, 235, 236 ЦК України та відсутність попереднього фактичного виділу в натурі часток житлового будинку, ОСОБА_1 просила визнати договір дарування недійсним, вважала його удаваним або фіктивним.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2018 приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.О. посвідчений договір дарування, за яким дарувальник ОСОБА_3 передав, а обдарована ОСОБА_2 прийняла у дар 5/12 частин житлового будинку з надвірними будівлями, належні дарувальнику на праві приватної спільної часткової власності, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони договору у п. 6 підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається, зокрема ст.ст. 726, 727 ЦК, сторонам нотаріусом роз`яснено.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України свобода договору є однією із засад цивільного законодавства.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Оспорюваний договір не містить однак фіктивності, оскільки ОСОБА_2 дар прийняла, користується будинком.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили ( ст. 235 ЦК України).

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Позивач посилалась на те, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування частини житлового будинку, вважаючи, що сторони уклали договір купівлі-продажу та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між відповідачами оспорюваним договором. 

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що на момент укладення договору дарування сторонами було повністю додержані вимоги, які в силу ст. 203 ЦК України є необхідними для чинності правочину, а позивачем не надано доказів, що обидві сторони, укладаючи оспорюваний договір дарування, бажали приховати договір купівлі-продажу, а тому підстави для задоволення позову у відповідності до вимог ст. 235 ЦК України відсутні.

Крім того, у п. 6 договору дарування окремо зазначено, що вказаний договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. 

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилалась на те, що договір дарування викликає сумнів щодо своєї законності, оскільки ОСОБА_3 для укладення вказаного договору до України не приїжджав, а угоду укладено через представника ОСОБА_7 , яка оформила вказану довіреність в Грузії з правом оформити договір дарування на користь ОСОБА_2 .

Між тим, до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 надав заяву, в якій особисто зазначив, що спірне майно подарував за власним бажанням без будь-якого тиску на нього, вказував, що за вчинення вказаної нотаріальної дії грошових коштів або якогось іншого майна ним отримано не було.

Також у вказаній заяві ОСОБА_3 підтвердив, що ним 08.01.2018 року була добровільно видана довіреність ОСОБА_7 на вчинення від його імені нотаріальної дії, а саме передачі в дар частини будинку, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.07.1989 року.

Крім того, згідно змісту пояснень нотаріуса Манана Джикія , які надійшли на адресу суду апеляційної інстанції, остання дієздатність ОСОБА_3 перевірила, зміст довіреності, правові наслідки підписання довіреності ОСОБА_3 пояснила, за наслідками чого останній висловив свою волю і підписав вказану довіреність в присутності нотаріуса. 

Отже, колегія суддів вважає, що вказані доводи апелянта є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Стосовно посилань апелянта на те, що договір дарування, укладений без попереднього фактичного виділу в натурі часток житлового будинку, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з договору дарування від 02.03.2018 року 5/12 частко житлового будинку з надвірними будівлями, належать ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 07.07.1989 року П`ятою ХДНК за реєстром № 4-1999, зареєстрованого «ХМБТІ» 11.07.1989 року, № 55595. 

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті
356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. 

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності (частина перша статті 368 ЦК України).

Тобто, статус спільної власності двох або більше осіб залежить від визначення чи не визначення часток кожного зі співвласників у праві власності: якщо такі частки визначені - право власності належить співвласникам на праві спільної часткової власності, а якщо частки співвласників у праві власності не визначені - спільна власність є спільною сумісною власністю.

За змістом ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, а тому договір відчуження частки не може бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що 5/12 частин житлового будинку не виділена ОСОБА_3 в натурі.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 представляла в суді інтереси ОСОБА_3 за довіреністю, строк дії якої закінчився, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи на підставі довіреності від 24.08.2017 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси крім іншого у суді, строком дії на три роки, до 24.08.2020 року включно.

Оскаржуване рішення було постановлено 16.09.2020 року, тобто на момент постановлення рішення строк дії вказаної довіреності закінчився, проте ОСОБА_3 не звертався до суду із заявою про відкликання довіреності або будь-яких документів, поданих на підставі цієї довіреності від його імені представником. 

Крім того, в своїй заяві, яка надійшла на адресу суду ОСОБА_3 висловив свою думку стосовно позовних вимог ОСОБА_1 та вказав про безпідставність та необґрунтованість позову.

Тому суд, в межах своїх повноважень, розглянув позовну заяву, закінчення строку дії довіреності не є перешкодою для суду для розгляду справи по суті.

Таким чином, вимоги за даним позовом є недоведеними та не обґрунтованими.

Отже, висновки суду першої відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В : 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий -                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді -                                                                        О.Ю. Тичкова        

                                                                               О.В. Маміна