ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                                                                                             Головуючий І інстанції: Полях Н.А.
03 червня 2021 р. 	Справа № 520/11992/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року по справі за адміністративним позовом    ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В с т а н о в и в:
           07.09.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким, з урахуванням уточнень (а.с. 61-65), просить:
- визнати бездіяльність Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо невиплати на його користь середнього грошового забезпечення в розмірі 139.649,22 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.08.2019 року по 10.03.2020 року  протиправною;
- зобов`язати Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України виплатити на його користь середнє грошове забезпечення в розмірі 139.649,22 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.09.2019 року по 30.06.2020 р.
Також, позивач просить вирішити питання щодо відшкодування на його користь судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою, у розмірі 3.500,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 року, яке набрало законної сили 21.02.2020 року, зобов`язано Департамент захисту економіки Національної поліції України сплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року. Відповідач виконав рішення суду по справі № 520/9628/19 лише 30.06.2020 року, а саме перерахував на його банківський рахунок грошові кошти у сумі 3.211,22 грн.
Також, позивач зазначає, що періодом з якого починається час затримки розрахунку при його звільненні, є дата коли відповідачу стало відомо про вимогу стосовно розрахунку всіх невиплачених сум працівнику, початком строку було 23.09.2019 року (винесення судом ухвали про відкриття провадження) закінчення 30.06.2020 року, тобто день фактичного розрахунку. 
Заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 , у відзиві на адміністративний позов Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної поліції України вказує, що законодавство передбачає включення до грошового забезпечення поліцейських лише щомісячних основних видів грошового забезпечення, до яких належать: посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, а також щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійних характер) та премії.
Також, відповідач зауважив, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Окрім того, звернув увагу суду, що затримка у виплаті індексації грошового забезпечення позивача відбулась через те, що Департамент є органом, що фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, а не є головним розпорядником бюджетних коштів. 
Крім того, відповідач зазначив, що індексація грошового забезпечення не є складовою грошового забезпечення поліцейських, а має компенсаторний характер та спрямована на забезпечення його реальності, з метою підтримання достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності у зв`язку з інфляційними процесами та зростаннями споживчих цін на товари та послуги. Звернув увагу, що ОСОБА_1 затримано виплату лише індексації, а не всього грошового забезпечення, що підлягало виплаті йому при звільненні. Тому підстави для застосування до спірних правовідносин приписів статей 116 і 117 КЗпП України стосовно стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення відсутні.
Також, відповідач вказав, що позивач жодним чином не аргументує чому просить суд визнати протиправною бездіяльність Департаменту щодо невиплати йому середнього грошового забезпечення в розмірі 139.649,22 грн. за час розрахунку при звільненні саме за період з 27.08.2019 року по 10.03.2020 року, тоді як просить стягнути кошти за період з 23.09.2019 року по 30.06.2020 року.   
Крім того, відповідач вказує, що правильним розрахунком середнього грошового забезпечення позивача є: 15.302,95 грн. (грошове забезпечення за квітень) + 14.286,95 грн. (грошове забезпечення за березень) / 61 (сума календарних днів у квітні та березні) = 485,08 грн., а не 495,21 грн., як вказує позивач.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.12.2020 року задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Так, судовим рішенням визнано бездіяльність Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо невиплати на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення в розмірі 139.649,22 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.08.2019 року по 10.03.2020 року  протиправною.
Зобов`язано Ліквідаційну комісію Департаменту захисту економіки Національної поліції України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.10.2019 року по 30.06.2020 року.
Судом проведений розподіл судових витрат  - стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн. 
Судове рішення вмотивоване тим, що періодом з якого починається час затримки розрахунку при звільненні позивача, є дата коли відповідачу стало відомо про вимогу стосовно розрахунку всіх невиплачених сум працівнику, у спірних правовідносинах це 15.10.2019 року (подання відзиву відповідачем по справі 520/9628/19, а закінченням є 30.06.2020 року, тобто день фактичного розрахунку.
Також, суд зазначив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, оскільки в матеріалах справи відсутня довідка про доходи позивача, та необхідну суму грошового зобов`язання  за 2 останні місця перед звільненням не можливо встановити, а зазначені документи містяться у відповідача, суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середнє грошове забезпечення за період з 15.10.2019 року по 30.06.2020 року
Також, враховуючи співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката із  незначною складністю справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника позивача на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної поліції України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, на помилковість висновків суду першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що індексація аж ніяк не є середнім заробітком працівника (чи якоюсь іншою грошовою сумою, яка підлягає йому до обов`язкової виплати при звільнені) в розумінні ст. 116 КЗпП. В даному випадку вона була виплачена ОСОБА_1 . Департаментом на виконання рішення суду. Тому ототожнення судом індексації грошового забезпечення із заробітною платою (або ж грошовим забезпеченням поліцейського в даному випадку) є помилковим. Відповідно і наслідки, встановлені ст. 117 КЗпП, при вирішені судом спірних правовідносин до Департаменту застосовуватись не можуть.
Також, відповідач зазначив, що згідно довідки про доходи ОСОБА_1 (яка долучалась відповідачем до відзиву від 23.11.2020 року № 695/39/03-2020 як додаток № 1) за березень та квітень 2020 року сумарне грошове забезпечення останнього становить 29.589,90 грн. Правильним розрахунком середнього грошового забезпечення позивача є: 15.302,95 грн. (грошове забезпечення за квітень) + 14.286,95 грн. (грошове забезпечення за березень) / 61 (сума календарних днів у квітні та березні) = 485,08 грн., а не 495,21 грн., як вказує позивач. Однак, наявність такої довідки та вищевказаного розрахунку суд проігнорував, зазначивши, що «в матеріалах справи відсутня довідка про доходи позивача, та необхідну суму грошового зобов`язання за два останні місяці перед звільненням не можливо встановити», тоді як це твердження не відповідає дійсності.
Крім того, відповідач зазначив, що судом першої інстанції наведено принцип співмірності та необхідність зменшення розміру відшкодування працівникові, але при цьому жодним чином не застосовано його при розрахунку стягненої суми відшкодування, і всупереч вимогам постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, зазначено лише період, за який з відповідача необхідно стягнути кошти на користь ОСОБА_1 .
Також, відповідач вказав, що у оскаржуваному рішенні суд першої інстанції взагалі не мотивує чому визнає протиправною бездіяльність Департаменту щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення в розмірі 139.649,22 грн. за час затримки розрахунку при звільненні саме за період з 27.08.2019 року по 10.03.2020 року.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308). 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України слід скасувати, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 13.05.2019 року позивач звільнений зі служби в поліції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 року у справі № 520/9628/19, що набрало законної сили 21.02.2020 року,  задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до    Департаменту    захисту економіки Національної поліції    України    про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії (а.с. 16-22).
Так, судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Департаменту захисту економіки Національної поліції України, яка полягає у невиплаті на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період    з листопада 2015 року по жовтень 2017 року.
Зобов`язано Департаменту захисту економіки Національної поліції України нарахувати    та виплатити на користь ОСОБА_1     індексацію    грошового забезпечення за період    з листопада 2015 року по жовтень 2017 року.
Судове рішення виконано відповідачем, шляхом перерахування 30.06.2020 року на картковий рахунок позивача з урахуванням податків, зборів - 3.211,22 грн  (а.с. 14). 
Частково не погоджуючись з висновком суду першої інстанції колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 06.07.1999 року № 8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються Законом України від 02.07.2015 року  № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі – Закон № 580-VIII).
Проходження служби в поліції регулюється цим  Законом  та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII).
Згідно п.    4 ч. 10  ст. 62 Закону № 580-VIII поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до  закону  та інших нормативно-правових актів України.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейського (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
У той же час такі питання врегульовані  КЗпП.
Наведене вище узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 29.07.2020 року у справі № 0540/9613/18-а.
Відповідно до ч. 5 ст. 94 Закону № 580-VIII грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити поліцейському, який звільняється зі служби, суму індексації його грошового забезпечення.
Отже, сума індексації грошового забезпечення поліцейського відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст. 116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати грошового забезпечення на день виключення особи зі списків особового складу органу управління (підрозділу). 
За змістом частини першої ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену ст. 117 КЗпП України компенсацію.
Частина перша ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічну правову позицію було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року в справі 821/1083/17.
Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з 13.05.2019 року по 29.06.2020 року), колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у відповідача обов`язку здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку/грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 23.09.2019 року по 30.06.2020 року.
Колегія суддів зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, індексації тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст.ст. 94, 116, 117 КЗпП і ст.ст. 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Колегія суддів, також, зазначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суду слід зважати на ефективність такого захисту.
Ця мета перегукується зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги ст. 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, враховуючи, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум  < >.
Відповідно до ч. 2  ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З урахуванням визначеного ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, положення ч. 2 ст. 9 КАС України та встановлених ст. 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів дійшла висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача буде рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку/грошового забезпечення за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 13.05.2019 року по 29.06.2020 року.
Вирішуючи питання щодо розміру вищеозначеного відшкодування. колегія суддів зазначає, що служба в поліції, це служба суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку (ч. 1 ст. 1 Закону № 580-VIII). 
При цьому, поліцейські не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. 
Службовий час і час відпочинку поліцейських регламентує, зокрема, ст. 91 Закону № 580-VIII  
Зокрема, відповідно до зазначеної статті передбачено:
службу у святкові та вихідні дні;
службу позмінно;
службу з нерівномірним графіком;
службу в нічний час.
Розподіл службового  часу поліцейських визначається розпорядком дня, який затверджує керівник відповідного органу (закладу, установи) поліції.
Для поліцейських установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для курсантів (слухачів) вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які готують поліцейських, - шестиденний  робочий тиждень з одним вихідним днем.
Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всіх поліцейських, крім залучених до виконання службових обов`язків.
Поліцейським, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, крім поліцейських, які працюють у змінному режимі, відповідний час для відпочинку в порядку компенсації надається протягом двох наступних місяців.
Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі – Порядок).
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.
Таким чином, ураховуючи, що звільнення позивача відбулось 13.05.2019 року середня заробітна плата/середнє грошове забезпечення позивача повинно обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за березень 2019 року і квітень 2019 року.
Відповідно до довідки про доходи від 19.11.2020 року № 202 (а.с. 76), розмір грошового забезпечення позивача за березень 2019 року склав 14.286,95 грн (кількість робочих днів  - 31, фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 31), - за квітень 2019 року – 15.302,95 грн (кількість робочих днів  - 30, фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 30).
Таким чином розмір середньоденного грошового забезпечення позивача ОСОБА_1 складає (14.286,95 грн + 15.302,95 грн : 31+30) = 485,08 грн.
Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством – календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку).
Відповідно до пункту 3 розділу III цієї постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
З урахуванням розрахунку норми тривалості робочого часу на 2019 рік, розрахованої за календарем п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день впродовж робочого тижня та зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів, інформації, що мається в листах Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 року № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік», від 29.07.2019 року № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та розміру середньоденного грошового забезпечення розмір середнього грошового забезпечення позивача за період з 13.05.20219 року по 29.06.2020 року включно складає 137.277,64 грн.
Доказів наявності винятків, передбачених ст. 91 Закону № 580-VIII, для визначення іншої кількості робочих днів учасники справи суду апеляційної інстанцій не надали.
При цьому, колегія суддів зазначає, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати (середнього грошового забезпечення) у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
У пункті 164.6 статті 164 Податкового кодексу України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідальність за своєчасне перерахування до відповідних органів утримань та нарахувань на заробітну плату несе роботодавець.
Також, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця  (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (п.  91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку/середнього грошового забезпечення за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , з огляду на таке.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат повинен складати: 65.466,81 грн, з яких: оклад за посадою – 1.258,06 грн,  оклад за спеціальним звання – 838,71 грн, надбавка за вислугу років – 629,03 грн, надбавка до посадового окладу – 188,71 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби – 1635,48 грн, премія – 1.085,27 грн, індексація – 356,07 грн, вихідна допомога – 50.392,28 грн. (разом 95,03%) та донарахована сума грошового забезпечення у розмірі 3.260 грн (4,97%) (а.с. 68)
Виходячи з принципу пропорційності, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6.726,60 грн (4,97% від суми 137.277,64 грн), як компенсаційна виплата - середній заробіток/середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.05.2019 року по 29.06.2020 року включно.
За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, < >.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1 в цій частині. 
Оскільки зазначені обставини залишені судом першої інстанції поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів, керуючись положеннями ст. 317 КАС України, дійшла висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України, необхідність скасування рішення суду з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення вимог адміністративного позову позивача ОСОБА_1 .
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст.   122 КАС України   позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 3 ст.  122 КАС України   для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже,   КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч. 2 ст. 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч. 5 ст. 122 КАС України.
Водночас ч. 1 ст.  233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в   Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012   у справі за конституційним зверненням громадянина Х щодо офіційного тлумачення положень   статті 233 КЗпП України   у взаємозв`язку з положеннями статей   117,   237-1   цього   Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (ст. 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (ст. 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Виходячи з цього, встановлений у ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч. 5 ст. 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 07.09.2020 року, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку (30.06.2020 року), не зазначивши підстав для поновлення цього строку.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено, зокрема, порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Серед обов`язкових підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, визначених ч. 3 ст. 317 КАС України, відсутня така підстава, як пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду.
Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ч. 2 ст. 9, ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
                    Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України задовольнити частково.
          Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2020 року скасувати з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення вимог адміністративного позову ОСОБА_1 .
  Стягнути з Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України (ЄДРПОУ: 40111732) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) за порушення строку проведення остаточного розрахунку при звільненні 6.726,60 грн (шість тисяч сімсот двадцять шість гривень шістдесят копійок) за період з 13 травня 2019 року по 29 червня 2020 року.
          В задоволені вимог адміністративного позову ОСОБА_1 в іншій частині – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц