КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
 
20 травня 2021 року                                                                       м. Київ
 
Унікальний номер справи № 759/13811/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7246/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.
   суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що у сторін є спільна повнолітня дочка ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . З відповідачем ОСОБА_2 вона не перебувала у шлюбі, проте, він визнав себе батьком дитини, про що свідчить відповідний запис у свідоцтві про народження дитини. На даний час їхня дочка  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає та перебуває на утримані позивача, а також продовжує навчання в середній школі місті Сімко (Онтаріо, Канада) на денній формі навчання та не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток та власними силами утримувати себе. Відповідач на утримання доньки матеріальної допомоги не надає, а позивач у свою чергу не в змозі самостійно утримувати доньку у зв`язку з тим, що їй необхідні кошти на проїзд до місця навчання, проживання, одяг, харчування, підручники тощо, що й зумовило необхідність звернення до суду з позовом.
За таких обставин позивач просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання повнолітньої дитини доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів його доходу до досягнення ОСОБА_3 23-річного віку за умови, що вона буде продовжувати навчання (а.с. 1-4, 49-50).
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Корнієнко А.А. зазначив, що відповідач перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , в якому народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, у нього на утриманні перебуває мати ОСОБА_6 , яка постійно хворіє, а її пенсія не дає їй змогу купувати ліки та оплачувати регулярне лікування та стаціонарі, тому відповідач змушений постійно витрачати значні кошти на допомогу хворій матері, до того ж у самого відповідача загострилися хронічні хвороби після ДТП зі струсом мозку і травмами у листопаді 2019 року. Інших джерел доходу, окрім офіційної заробітної плати за основним місцем роботи, у відповідача, який є основним годувальником у родині немає. При цьому відповідач дійсно є батьком повнолітньої ОСОБА_3 , яка мешкає за кордоном. Кошти на утримання доньки сплачував регулярно у повному обсязі у розмірі 25 % від заробітної плати до досягнення нею повноліття. Однак позивач обґрунтовує свої позовні вимоги довідкою іноземної країни про навчання повнолітньої дитини за кордоном, на підставі якої неможливо встановити навчання є на платній основі чи на безоплатній, а також сам факт навчання за кордоном, тому такий доказ є неналежним та недопустимим. До того ж позивачем не надано до суду доказів, що відповідач є працездатним, працює і має сталий дохід у виді зарплати та рівень такого доходу, наявності у нього майна, що могло б бути враховано судом при вирішені спору (а.с. 64-68).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 96-98).
Не погодившись з рішенням районного суду, 26 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бітківський В.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 135-147).
На обґрунтування скарги зазначив, що на підтвердження навчання дитини ОСОБА_3 за кордоном було надано довідку від 10 червня 2020 року, перекладену на українську мову, про те, що вона є ученицею, яка зарахована до Середньої школи міста Сімко на 2020-2021 навчальний рік на стаціонарне відділення та проживає за адресою:  АДРЕСА_1 . В обґрунтування того, що довідка повинна містити апостиль суд першої інстанції при ухваленні рішення послався та застосував Конвенцію, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року. проте, не врахував, що Канада не є державою-членом, яка підписала Конвенцію. Зазначав, що суд неправильно застосував ч. 8 ст. 95 ЦПК України, оскільки довідка видана не уповноваженим державним чи місцевим органом іноземної країни, а закладом освіти в Канаді, тому не підлягає консульській легалізації. Звертав увагу на те, що наразі донька сторін ОСОБА_3 перебуває на утриманні позивача, яка також перебуває у шлюбі, у неї є неповнолітній син ОСОБА_8 . Також на утриманні позивача перебуває її матір, яка є інвалідом 2 групи захворювання по зору і потребує постійного стороннього догляду. Проте від обов`язку утримувати свою повнолітню доньку вона не відмовляється. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Корнієнко А.А. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Зазначав, що право на отримання аліментів на утримання повнолітньої дитини має той із батьків, з ким вона проживає. Натомість повнолітня дитина  ОСОБА_3  проживає за кордоном, а позивач перебуває у місті Києві. У матеріалах справи немає доказів про проживання матері з донькою у Канаді (а.с. 159-164).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.
Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.
 
Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що докази, на які посилалася позивач є неналежними та такими, що не обґрунтовують навчання дитини за кордоном.
Колегія суддів погодилася з таким висновком суду виходячи з наступного. 
 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено актовий запис № 1883, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 51). 
У позові зазначено, що повнолітня дочка сторін ОСОБА_3 перебуває на утриманні позивача та проживає в місті Сімко (Онтаріо, Канада), де продовжує навчання в середній школі на денній формі навчання.
На підтвердження зазначених обставин, до позовної заяви позивач долучила фотокопію довідки Середньої школи міста Сімко від 10 червня 2020 року із зазначенням, що така підписана Директором школи паном ОСОБА_9 з перекладом з англійської мови на українську, здійснену перекладачем Шевчук А.В. та засвідчену приватним нотаріусом КМНО Сокол І.В., зареєстровано в реєстрі за № 2259 (а.с. 52).
За змістом довідки вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зарахована до Середньої шкоди міста Сімко на 2020-2021 навчальний рік на стаціонарне відділення та за наявними відомостями  ОСОБА_3 проживає разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 52-53).
 
За змістом ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Частиною 3 ст. 199 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (ст. 200 СК України).
Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 71 цього Закону та ст. ст. 194 - 197, 274 СК України.
Позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої дитини доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів його доходу до досягнення ОСОБА_3 23-річного віку за умови, що вона буде продовжувати навчання.
Відповідач не заперечував наявність обов`язку утримувати доньку ОСОБА_3 , проте заперечував належність та допустимість доказу наданого позивачкою на підтвердження навчання дитини за кордоном, крім того посилався на необхідність утримувати свою дружину, неповнолітню дитину та непрацездатну мати, яка хворіє та потребує догляду.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження того, що повнолітня дочка навчається позивач подала до суду довідку з Середньої школи міста Сімко (Онтаріо, Канада) від 10 червня 2020 року з перекладом з англійської мови на українську, здійснену перекладачем Шевчук А.В. та засвідчену приватним нотаріусом КМНО Сокол І.В., зареєстровано в реєстрі за № 2259 (а.с. 52-53).
Відповідно до ч. 8 ст. 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з п. 3.1. наказу Міністерства закордонних справ України «Про затвердження Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном»№ 113 від 04 червня 2002 року офіційний документ - це письмове підтвердження фактів та подій, що мають юридичне значення, або з якими чинне законодавство пов`язує виникнення, зміну або припинення прав і обов`язків фізичних або юридичних осіб.
Оскільки позивачка надала до позовної заяви єдиний доказ - довідку з Середньої школи міста Сімко (Онтаріо, Канада) від 10 червня 2020 року на підтвердження юридичного факту навчання дитини за кордоном з яким Сімейний Кодекс України пов`язує наявність зобов`язання батьків щодо утримання дитини до досягнення дитиною двадцяти трьох років або до припинення такого навчання (ст.ст. 198, 199 СК України) та вказана довідка містить підтвердження юридичного факту, проживання за однією адресою за кордоном (м. Сімко, Онтаріо Канада ) позивачки ОСОБА_1 разом із дитиною ОСОБА_3 на користь якої заявлена вимога про стягнення аліментів, з яким норма ч. 3 ст. 199 СК України пов`язує наявність права позивачки на звернення до суду в Україні із зазначеним позовом, суд апеляційної інстанції визнав, що вказана довідка надана позивачкою на підтвердження фактів та подій, що мають юридичне значення, або з якими чинне законодавство пов`язує виникнення, зміну або припинення прав і обов`язків фізичних або юридичних осіб.       
Тобто надана позивачкою довідка з Середньої школи міста Сімко (Онтаріо, Канада) від 10 червня 2020 року є іноземним офіційним документом, що підтверджує факт навчання дитини і факт проживання дитини разом із позивачкою за межами України та має юридичне значення, зокрема, для призначення аліментів повнолітній дочці за позовом, заявленим позивачкою ОСОБА_1 , а тому підлягає легалізації у встановленому порядку.
Відповідно до  ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Міжнародні договори України, які регулюють питання правових відносин і міжнародної правової допомоги у цивільних справах, містять положення про те, що документи, складені або засвідчені компетентним органом однієї договірної сторони та підтверджені підписом уповноваженої особи й офіційною печаткою, є дійсними на території іншої договірної сторони без подальшого засвідчення.
Відповідно до статті 2 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року, до якої Україна приєдналася 10 січня 2002 року, кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.  Для  цілей  цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки  формальна  процедура,  що  застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої  документ  має  бути  представлений,  для  посвідчення автентичності  підпису,  якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.
 Статтею 3 Конвенції визначено, що єдиною формальною  процедурою,  яка  може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений  документ,  є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.
Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану  формальну  процедуру  або звільняють сам документ від легалізації.
Оскільки Канада не приєдналася до вищевказаної Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, документи, видані компетентними органами Канади для подальшого їх використання на території України мають бути легалізовані.
Відповідні роз`яснення містяться і на офіційному веб-сайті Посольства України в Канаді (https://canada.mfa.gov.ua/konsulski-pitannya/zasvidchennya-dokumentiv). 
Дотримання районним судом положень ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» не може бути визнано проявом надмірного формалізму. З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив відповідні доводи та посилання апелянта.  
Таким чином, колегія суддів погодилась з висновком районного суду, що довідка з Середньої школи міста Сімко (Онтаріо, Канада) від 10 червня 2020 року, яка долучена до матеріалів справи, не легалізована у відповідності до вимог міжнародного приватного права, а тому не може бути визнана судом належним і допустимим письмовим доказом у цій справі.
Інших доказів на підтвердження вищезазначених обставин позивачкою та її представником до районного суду не надано.
Враховуючи вказане, позивачкою ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами, що її повнолітня дочка продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, та недоведений позивачкою факт проживання повнолітньої доньки ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 за межами України, що є умовою для задоволення позову ОСОБА_1 і стягнення аліментів на підставі ст. 199 СК України, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з цих підстав.
20 травня 2021 року о 9 год. 50 хв. представник позивача - адвокат Бітківський В.М. подав до Київського апеляційного суду заяву разом з довідкою Середньої школи міста Сімко (Онтаріо, Канада) від 30 березня 2021 року, яка засвідчена Міністерством державних і споживчих послуг провінції Онтаріо, місто Торонто 05 травня 2021 року, та Генеральним консульством України в м. Торонто (Канада) 06 травня 2021 року для долучення до матеріалів справи.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апелянт є позивачем у справі, тому мала об`єктивну можливість подати усі необхідні докази до позовної заяви або в суді першої інстанції. Крім того, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що надана позивачем довідка Середньої школи міста Сімко від 10 червня 2020 року є неналежним доказом на підтвердження навчання дитини за кордоном, оскільки не легалізована у визначеному законом порядку. Обґрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції позивач посилалася на те, що вказана довідка видана закладом освіти у Канаді та не підлягає консульській легалізації. При цьому всупереч доводам апеляційної скарги представник позивача подав до апеляційного суду довідку Середньої школи міста Сімко (Онтаріо, Канада) від 30 березня 2021 року, отриману та легалізовану після ухвалення оскаржуваного рішення суду. 
Враховуючи вказане, оскільки апелянт не навела поважних причин не подання цього доказу до суду першої інстанції, колегія суддів не прийняла його до уваги та повернула позивачу.
Посилання районного суду у мотивувальній частині рішення на стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших дітей, є передчасними,  проте вказане помилкове посилання не призвело до неправильного вирішення справи по суті спору, оскільки як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, висновків про відмову в позові з цих підстав оскаржуване рішення не містить.
З цих підстав та з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Корнієнко А.А. із посиланням на необхідність приєднання до матеріалів справи фотокопії виписки з медичної картки стаціонарного хворого матері відповідача - ОСОБА_6 від 22 квітня 2021 року (а.с. 188). 
При цьому, суд апеляційної інстанції зважив на те, що ОСОБА_3 є повнолітньою особою і має право звернутись до суду із зазначеними вимогами. 
Інші доводи апелянта цих висновків суду не спростовують, тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судові витрати покладаються на позивача у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 лютого 2021 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           В.М. Ратнікова

                                                                                                           О.В. Борисова