П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
14 квітня 2021 року                                                                                    м. Київ
 
Справа № 369/11450/19
Провадження № 22-ц/824/5245/2021
 
Резолютивна частина постанови оголошена 14 квітня 2021 року
Повний текст постанови складено 16 квітня 2021 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                                               судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Карпенка В.Р.
                                   
учасники справи:            
позивач                                 ОСОБА_1 
відповідач                             ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленого у складі судді Дубас Т.В. 11 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
 
В С Т А Н О В И В:
         Позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 29 вересня 2018 року відповідач ОСОБА_2 за договором позики взяла в нього в борг 15 000,00 дол. США для закупки товару. Борг в розмірі 26573,00 дол. США відповідачка зобов`язалась повернути 31.03.2019 року.
         В разі неповернення суми боргу в строк відповідачка зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 25 % від всієї суми.
         Тому позивач просив стягнути з відповідача 377 700 дол. США, винагороду в розмірі 16 116,00 дол. США, а разом 393816,00 дол. США що становить 9845400,00 грн. Стягнути з відповідача витрати на транспорт в розмірі 157 грн.
            Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2021 року позов задоволено частково.
         Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  суму позики в розмірі 10 073 дол. США та неустойку в розмірі 5 000 дол. США, що разом еквівалентно становить 376 825 грн. (триста сімдесят шість тисяч гривень та вісімсот двадцять п`ять гривень).
            Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати що пов`язані із явкою позивача до суду в розмірі 157 грн. (сто п`ятдесят сім гривень).
            В решті вимог позову відмовити.
         Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 3768.25 (три тисячі сімсот шістдесят вісім гривень та двадцять п`ять копійок).
            Не погоджуючись з рішенням суду, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог а в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
            В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи своєї апеляційної скарги.
            Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Биковський О.І. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
            Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
            Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29.09.2018 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 , був укладений договір позики.
         За даним договором ОСОБА_2 взяла у борг ОСОБА_1 гроші в сумі 15 000 дол. США строком на 6 місяців, які зобов`язалась повернути 31 березня 2019 рокую Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлено винагороду у формі 10 % від суми позики щомісячно до дня фактичного повернення грошових коштів. 31 березня 2019 року сума боргу з 10 % винагороди складе 26 573 дол. США. В разі неповернення суми боргу в строк ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 25 % від всієї суми. Неустойка згідно ч. 1 ст. 546 ЦК забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає.
         Отже станом на 31 березня 2019 року відповідач ОСОБА_2 на виконання умов договору позики була зобов`язана сплатити позивачу ОСОБА_1 15 000 дол. США суми позики та проценти за договором позики відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України в розмірі 11 573 дол. США.
            30 березня 2019 позивач ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 процентну винагороду за користування позикою в розмірі 15 000 дол. США, про що підписав від руки написану розписку.
         Також згідно розписки без дати ОСОБА_1 отримав від позичальників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рахунок боргового зобов`язання від 29.09.2018 року 1500 дол. США.
            Таким чином, станом на 31.03.2019 позикодавцю ОСОБА_1 була повернута сума 16 500 дол. США., з суми у 26 573 дол. США передбаченої договором.
         Стаття 534 ЦК України визначає що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:
1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;
2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;
3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
         З наведеного вбачається, що боржником ОСОБА_2 було сплачена ОСОБА_1 сума процентів за договором позики у розмірі 11 573 дол. США та частина суми позики в розмірі 4 927 дол. США, що разом і складає суму 16 500 дол. США.
            Отже ОСОБА_2 належним чином не були виконані умови договору позики, оскільки станом на 31.03.2019 остання не повернула ОСОБА_1 суму позики в розмірі 10 073 дол. США (15000 дол. США - 4 927 дол. США = 10 073 дол. США).
         Згідно ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
            Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
            Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
         У відповідності статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
            Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
            Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
            За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
            Стаття 625 ЦК України визначає що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
            Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
            Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
            Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
            Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
            Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
            Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
            Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦК України).
            Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
            Стаття 78 ЦПК України визначає суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
            Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
            Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).
            Враховуючи що відповідачем ОСОБА_2 не було вчасно виконано умови договору позики, в зв`язку з чим було порушено права позивача ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що останній має право на стягнення з боржника частини не повернутої суми боргу в розмірі 10 073 дол. США.
            Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
            Згідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
            Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
            В договорі позики сторони погодили що розмір неустойки зменшенню не підлягає.
            Разом з тим, статтею 203 ЦК України передбачено що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
            Таким чином умова договору про неможливість зменшення розміру неустойки прямо суперечить ч. 3 ст. 551 ЦК України.
            Отже такий пункт договору є нікчемним в розумінні ч. 2 ст. 215 ЦК України (Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин)).
            Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вірно застосував положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, врахувавши розмір непогашеної суми позики, неспівмірність розміру заявлених збитків позивачем із розміром основної заборгованості, та дійшов обґрунтованого висновку про зменшення суми неустойки до 5 000 дол. США.
            Враховуючи що позовні вимоги заявлені позивачем в еквіваленті до національної валюти України гривні, по курсу 1 дол. США - 25 грн., то суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача суму 15 073 дол. США що еквівалентно становить 376 825 грн. (триста сімдесят шість тисяч вісімсот двадцять п`ять гривень).
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.
Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2021 року залишити без змін.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус
 
Судді:                                                             Л.Д. Поливач
 
                                                                       О.І. Шкоріна