Дата документу 26.05.2021 Справа № 336/7152/19

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 336/7152/19	Головуючий у 1-й інстанції Щаслива О.В. Повний текст складено 28.12.2020 року	
Пр. № 22-ц/807/708/21	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2021 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
за участю секретаря                         Путій Д.В.
розглянувши у відкритому судому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжгаз», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи» «Запоріжгаз», про визнання дій незаконними та визнання договору реструктуризації недійсним
ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-9), який в подальшому уточнила (а.с. 27-32) та в якому остаточно просила (а.с.99-103) - на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчиненого під впливом тяжкої обставини) визнати «договір реструктуризації заборгованості необлікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу № 8007 від 15.11.2019 року, укладений між сторонами недійсним; застосувати в якості наслідків його недійсності реституцію – стягнути з відповідача безпідставно сплачені йому за недійсною угодою кошти на користь позивача, стягнути з відповідача судові витрати.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Щасливу О.В. (а.с. 24).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 36) провадження у цій справі відкрито.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2020 року (а.с. 124-130) позовну заяву ОСОБА_1 у цій справі залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач  ОСОБА_1  у своїй апеляційній скарзі (а.с. 134-142) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати «договір реструктуризації заборгованості необлікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу №8007 від 15.11.2019 року, укладений між сторонами недійсним; застосувати в якості наслідків його недійсності реституцію – стягнути з відповідача безпідставно сплачені йому за недійсною угодою кошти на користь позивача у сумі 16616,78 грн., стягнути з відповідача судові витрати.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 143).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою ОСОБА_1 у цій справі відкрито 16 січня 2021 року (а.с. 146).
Ухвалою апеляційного суду (а.с. 147) дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України.
Відповідач подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 152-158).
За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Проте, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, ухвалою апеляційного суду від 29 березня 2021 року (а.с. 166) розгляд цієї справи було призначене у судове засідання з повідомленням учасників цієї справи, з урахуванням навантаженності судді – доповідача та колегії суддів Запорізького апеляційного суду.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у судовому засіданні 26 травня 2021 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, у тому числі: - позивача ОСОБА_1 та представника останньої – адвоката Мусієнка Є.Є. (а.с.173- 181), які на задоволенні апеляційної скарги та позову позивача у цій справі наполягали, при цьому, на запитання апеляційного суду зазначали, що з 2014 року по теперішній час позивач є співвласником 73/120 частин вищезазначеного житлового будинку після смерті своєї матері, інша частина будинку досі не оформлена іншими особами в установленому законом порядку, позивач є власником лише ідеальної частки вищезазначеного будинку, її частка в натурі не виділялась та порядок користування цим будинком у позасудовому чи судовому порядку будь-яким чином не встановлювався; представника відповідача – адвоката Грамчук М.О. (а.с. 159-160), яка проти задоволення апеляційної скарги та позову позивача у цій справі заперечувала, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 3, 15, 16, 203-205, 216, 233, 626, 630 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі, відсутності правових підстав для задоволення останніх.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що зі змісту акту про порушення № 0600180750 від 22.08.2019 року (а.с. 64-65) вбачається, що на земельній ділянці під будинком АДРЕСА_1 виявлено порушення законодавства про газорозподільні системи, що виявилось в несанкціонованому втручанні в роботу засобу вимірювальної техніки (1); позаштатному режимі роботи засобу вимірювальної техніки (2).
В той же час, на підставі акту про припинення розподілу природного газу без номеру здійснено відключення газопостачання до будинку АДРЕСА_1 (а. с. 67). 
Підставою для вчинення цих дій, як випливає із змісту цього акту, стали несанкціонований відбір природного газу або втручання в роботу ЗВТ чи ГРМ (1); наявність витоків газу (2); недовідність системи газопостачання житлового будинку проектній та виконавче-технічній документації (3).
Кодекс газорозподільних систем внормовує взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем, зокрема умови забезпечення надійної і безпечної експлуатації газорозподільних систем та гарантованого рівня розподілу (переміщення) природного газу до/від суміжних суб`єктів ринку природного газу відповідної якості.
Право оператора газорозподільних мереж припиняти газопостачання у випадках, встановлених законодавством, передбачено Кодексом газорозподільних систем та «Правилами безпеки систем газопостачання», затвердженими наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 285 від 15.05.2015 року. Главою 7 розділу УІ Кодексу ГРС регламентовано порядок обмеження та припинення розподілу природного газу споживачам.
Зокрема, пунктом 1 глави 7 розділу УІ Кодексу ГРС встановлено вичерпний перелік таких підстав. До них відноситься, зокрема: несанкціонований відбір природного газу або втручання в роботу ЗВТ чи ГРМ (6).
Як правильно було встановлено судом першої інстанції, однією з причин припинення газопостачання до будинку позивача і став саме несанкціонований відбір природного газу або втручання в роботу ЗВТ чи ГРМ. 
Оскільки вказані передумови передбачені законом як підстава для обмеження та припинення розподілу природного газу споживачам, що встановлена пунктом 1 глави 7 розділу УІ Кодексу ГРС, суд першої інстанції правильно встановив, що дії представників відповідача (Статут, копія а.с. 60) є такими, що ґрунтуються на законі.
Порядок проведення експертизи лічильника газу врегульований главою 10 Розділу Х Кодексу ГРС.
Відповідно до п. 2 глави 10 Розділу Х Кодексу ГРС після зняття ЗВТ та/або його пломби, пломбувального матеріалу, на якому встановлено пломбу, чи гвинта, на якому закріплений пломбувальний матеріал, у присутності сторін пломба або ЗВТ пакується в пакет з поліетилену чи з іншого цупкого матеріалу (або в транспортну тару, що передбачена заводом-виробником та зазначена в паспорті на ЗВТ), який опломбовується пломбою оператора ГРМ з унікальним номером та, за бажання, пломбою споживача. При цьому представник оператора ГРМ складає протокол щодо направлення ЗВТ та/або його пломби на експертизу(по одному екземпляру для кожної сторони), де чітко зазначає: поштову адресу місця проведення експертизи (1); дату та орієнтовний час проведення експертизи (2); контактний телефон особи оператора ГРМ (для уточнення інформації щодо проведення експертизи (3); сторону, відповідальну за доставку ЗВТ або пломби на експертизу (4); дату останньої повірки ЗВТ.
З наданого суду першої інстанції протоколу направлення засобу вимірювальної техніки на експертизу № 000117 від 22.08.2019 року (копія а.с. 64) судом першої інстанції було встановлено, що всі вище перелічені вимоги представником відповідача виконані.
Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що підпис особи, в присутності якої складався протокол, свідчить про те, що вона ознайомлена з датою та місцем проведення експертизи (а. с. 66).
Суд першої інстанції у своєму рішенні також правильно зазначав, що акт експертизи складений в день, про який повідомлений представник несанкціонованого позивача, а саме: 28 серпня 2019 року. Висновок експертизи містить: відбиток тавра про повірку на пломбі не відповідає встановленому зразку, прилад обліку є непридатним для експлуатації, підлягає заміні (а.с. 68).
Тому, наведені обставини свідчать про дотримання представником відповідача процедури здійснення експертизи приладу обліку, а доводи позову позивача у цій справі щодо порушень з боку представників відповідача про незаконність вчинення цих дій у відсутність володільця особового рахунку суд першої інстанції правильно вважав неспроможними, оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції у цій справі: позивач, яка до 07 жовтня 2019 року мала статус несанкціонованого споживача, на час складання протоколу не мала особового рахунку, між тим фактично споживала природний газ, тому за вказаних обставин, особа, яка надала доступ до садиби і не заперечувала проти залучення її до процедури здійснення перевірки і складання документів внаслідок цієї перевірки, і є представником несанкціонованого споживача.
За наведеним в ст. 626 ЦК України визначенням договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Ст. 627 ЦК України проголошений принцип свободи договору, за яким сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а зміст договору становлять визначені на розсуд сторін та погоджені ними умови, як випливає із змісту ст. 628 ЦК України.
Узагальнюючи зміст наведених статей цивільного законодавства в їх взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що лише обопільна домовленість двох або кількох осіб, що ґрунтується на свободі волевиявлення щодо всіх істотних умов та їх прийнятності для всіх учасників договору, є передумовами для укладення договору, що прямо випливає з етимології поняття «договір».
Таким чином, за загальним правилом цивільного закону договір – це результат домовленості сторін, жодна з яких не може понудити іншу до прийняття умов, що суперечить її позиції.
Саме з урахуванням особливостей договорів як виду правовідносин ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину (договір є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, врегульовані статтею 203 ЦК України.
Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, встановлені ст. 233 ЦК України, відповідно до якої правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Виходячи з наведеного, положення цивільного законодавства, для кваліфікації договору як такого, що укладений під впливом тяжкої обставини, необхідно констатувати сукупність двох передумов: тяжкої для сторони обставини і вкрай невигідних умов для укладення договору.
Під тяжкими обставинами позивач і її представник розуміли відсутність природного газу в житлі позивача та неможливість отримання пов`язаних з газопостачанням послуг та благ (неможливість приготування їжі, відсутність опалення).
Вкрай невигідними умовами позивач зазначала вимушену виплату заборгованості вартості необлікованого газу, до утворення якої непричетна позивач, та високий розмір цієї заборгованості, який є значним для позивача – пенсіонера за віком, чиї доходи становить виключно невелика пенсія та яка страждає низкою хронічних захворювань. 
Проте, суд першої інстанції правильно встановив, що обставини, зазначені позивачем, які за загальним правилом не можна кваліфікувати як тяжкі, до того ж в конкретному випадку не могли настільки вплинути на волю позивача, щоб спонукати її до укладення вкрай невигідного для неї договору, оскільки, як було правильно встановлено судом першої інстанції, позивач постійно проживає в іншому місці – квартирі АДРЕСА_2 (про що прямо зазначено самим позивачем в її позові у цій справі (а.с.1), тому, маючи вибір місця проживання, не повинна випробовувати фізичний дискомфорт, пов`язаний з відсутністю газопостачання в належній їй нерухомості.
При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 у цій справі у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію у цій справі, викладену в її позові, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Позивач та її представник не довели у цій справі неправомірності дій відповідача та не надали суду першої інстанції будь-якого рішення будь-якого суду в іншій справі про визнання неправомірними останніх.
Тому суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із правомірності дій відповідача.
Оскільки, відповідно до наданих до позовної заяви документів, зокрема витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №19692307 від 28.03.2014 року (а.с.17), судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 фактично є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з 28.03.2014 року (свідоцтво про право на спадщину за законом, копія а.с. 18). Саме з цього часу скаржник споживала природний газ та сплачувала за послуги розподілу та постачання природного газу. Факт сплати за спожитий природний газ не заперечувався позивачем у цій справі, та підтверджується матеріалами судової справи (позивач долучила докази про сплату а.с. 19).
Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ несанкціонований споживач - фізична, юридична особа або фізична особа - підприємець, яка без укладання договору розподілу природного газу з оператором газорозподільної системи або на об`єкті, який не підключений до ГРМ в установленому порядку, здійснює несанкціонований відбір природного газу.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 22.08.2019 року під час обстеження вузла обліку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.64-65) представниками відповідача було виявлено споживання газу позивачем ОСОБА_1 без укладання договору розподілу природного газу з оператором ГРМ.
Відтак, ОСОБА_1 в розумінні вимог пункту 4 глави 1 розділу і Кодексу ГРС є несанкціонованим споживачем, починаючи з 28.03.2014 року, а з 08.10.2019 року - санкціонованим споживачем, на підставі підписання останньою заяви приєднання до умов Типового договору розподілу природного газу.
Позивач ОСОБА_1 та представник останньої – адвокат Мусієнко Є.Є. в апеляційному суді визнали (ст. 82 ч. 1 ЦПК України), що з 2014 року по теперішній час позивач є співвласником 73/120 частин вищезазначеного житлового будинку після смерті своєї матері, інша частина будинку досі не оформлена іншими особами в установленому законом порядку, позивач є власником лише ідеальної частки вищезазначеного будинку, її частка в натурі не виділялась та порядок користування цим будинком у позасудовому чи судовому порядку будь-яким чином не встановлювався. Таким чином, ОСОБА_1 належними допустимими доказами у цій справі у суді першої інстанції не було доведено, що вищезазначене порушення відбулось не з вини ОСОБА_1 , як споживача послуг відповідача, а з вини будь-якої іншої особи.
Відповідно до вищенаведених норм Кодексу газорозподільних систем 22.08.2019р., фахівцями АТ «Запоріжгаз», було виявлено відповідне порушення, про що складено акт про порушення за адресою; АДРЕСА_1 .
Зазначений акт про порушення підписаний з боку споживача квартирантом, який мешкав у будинку на час обстеження вузла обліку, а саме: ОСОБА_2 без застережень та зауважень (паспортні дані та інн квартиранта зазначені в акті а.с. 64-65). Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.
При цьому, представниками відповідача був складений протокол щодо направлення ЗВТ та/або пломби на експертизу по одному екземпляру для кожної сторони. Протокол також був підписаний ОСОБА_2 без застережень чи зауважень (а.с.66).
22.08.2019 року в присутності ОСОБА_2 працівниками відповідача було припинено розподіл газу до домоволодіння позивача з підстав наявності витоків газу, невідповідності систем газопостачання житлового будинку проектній та виконавчо-технічній документації, несанкціонованого відбору природного газу та втручання в ЗВТ, про що складено акт який підписано квартирантом без зауважень (а.с. 67).
Експертиза лічильника газу була проведена 28.08.2019 року, про що складений акт експертизи № 0763 від 28.08.2019р., в якому зазначено висновки комісії: виявлено несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ; при візуальному огляді пломби виявлено, що розміри та шрифти літер, цифр та елементів відбитків тавра державного повірника на повірочній пломбі, встановленій на лічильнику, не відповідають встановленому зразку. Лічильник не придатний до подальшої експлуатації, підлягає заміні.
Крім експертизи, Запоріжстандартметрологія проведено повірку ЗВТ та зроблено висновок про невідповідність метрологічних показників та непридатність ЗВТ, про що 
16.09.2019 року на адресу позивача було направлено акт про порушення та запрошення на комісію разом із супровідним листом, що підтверджується реєстром відправлень кореспонденції та фіскальним чеком (а.с.70-71).
На підставі наведеного, 20.09.2019р., комісія з розгляду актів про порушення АТ «Запоріжгаз», яка визначає його правомірність та приймає щодо них відповідне рішення, розглянула акт про порушення від 22.08.2019р. №0600180750 та прийняла рішення про його задоволення в частині втручання в роботу ЗВТ і здійснення перерахунку необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості (а.с.72-76).
Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що дії Оператора ГРМ, щодо визначення споживачеві, необлікованих (донарахованих) об`ємів (обсягів) природного газу, знаходяться у чіткій відповідності, положенням Кодексу ГРС.
За змістом ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» для реструктуризації заборгованості громадяни укладають з підприємствами - надавачами житлово-комунальних послуг договори про щомісячне рівномірне погашення реструктуризованої заборгованості та своєчасну сплату поточних платежів за житлово-комунальні послуги.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 15 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір №8007 про реструктуризацію вищезазначеної заборгованості необлікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу (а.с.35).
ОСОБА_1 була обізнана про наслідки укладеного договору. Так, 15.11.2019 року позивач сплатила суму 4000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості, ще до укладення договору. В подальшому позивач сплачувала заборгованість на умовах визначених договором, а саме: щомісяця по 1051,40 грн., що підтверджується довідкою АТ «Запоріжгаз» про фінансовий стан споживача ОСОБА_1 .
У зв`язку із усуненням недоліків зазначених в акті про припинення розподілу природного газу (газопостачання) 19.11.2019 року споживачу було відновлення газопостачання (розподіл природного газу), про що складено акт (а.с.78).
В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 посилалась на те, що спірний правочин було нею вчинено під впливом тяжкої обставини, оскільки вона була змушена мешкати у будинку в літній та осінній період без опалення, що становить загрозу для здоров`я людини. Для усунення цієї обставини необхідно було укласти спірний правочин, який за відсутності таких обставин не був б нею вчинений, однак суд першої інстанції правильно вважав вказані посилання позивача у цій справі необґрунтованими.
За змістом ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. 
Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини (правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16).
Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»)».
ОСОБА_1 не надала у цій справі суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення оспорюваного правочину, позивач з вини відповідача перебувала під впливом тяжких обставин, чим друга сторона правочину скористалася, а реальної загрози для здоров`я людини позивачем не доведено.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо суперечливої поведінки позивача, як боржника, в правовідносинах, що виникли на підставі цього договору, за якої вона добровільно виконувала та повністю виконала умови цього договору протягом його дії, здійснюючи регулярні платежі, тоді як підключення сталося ще до початку виплати першого платежу (19 листопада 2019 року поновлено газопостачання, а в грудні 2019 року передбачено сплату першої частини реструктуризованої заборгованості), свідчить про цілковиту прийнятність для позивача таких умов на тлі відсутності тяжких обставин, що могли б змусити її укласти цей договір.
В разі відмови судом у задоволенні первісних позовних вимог позивача до відповідача у цій справі (про визнання «договору реструктуризації заборгованості необлікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу №8007» від 15.11.2019 р., який укладений під примусом між сторонами – недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України), похідні від них позовні вимоги позивача до відповідача у цій справі (в порядку ч. 2 ст. 233 ЦК України віднести уже сплачені по ньому платежі на особовий рахунок позивача (споживача)) також не підлягали задоволенню.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України у цій справі відсутні, і зокрема позивачем апеляційному суду не надані.
Крім того, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Встановлено, що рішенням, що оскаржується, суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ч.1 ЦПК України в разі відмови позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її апеляційної скарги, остання не має право на стягнення з відповідача на свою користь будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Крім того, ОСОБА_1 , як споживач, в силу вимог закону, була звільнена від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 01.06.2021 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.