УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 537/4538/19
провадження № 61-1549ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, за зустрічним позовом: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський Анатолій Григорович, ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 5 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський Анатолій Григорович, ОСОБА_3 , про визнання недійсними правочинів, 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський А. Г., ОСОБА_3 , про визнання недійсними правочинів. 
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 у розмірі 428 640 грн за договором позики, укладеним 12 січня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом договору іпотеки від 12 січня 2018 року, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А. Г.
Установлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності, або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Стягнено з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1 787,50 грн з кожного у відшкодування судового збору. 
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 5 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 жовтня 2020 року - без змін. 
Не погоджуючись із рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 жовтня 2020 року та постановою Полтавського апеляційного суду від 5 січня 2021 року, ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.
Заявнику необхідно було подати до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи. 
10 березня 2021 року до касаційного суду від ОСОБА_2 надійшла виправлена касаційна скарга. 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 жовтня 2020 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 5 січня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 202/12824/14-ц, від 6 березня 2019 року у справі № 161/5945/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалюючи рішення і задовольняючи первісний позов, Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області виходив із того, що ОСОБА_1 доведено передання грошових коштів ОСОБА_2 , який у свою чергу зобов`язання за договором позики не виконав, надані йому грошові кошти не повернув. Тому суд першої інстанції вважав, що у ОСОБА_1 виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_2 тяжких обставин під час укладення договору позики та договору іпотеки. Також суд не встановив наявності вкрай невигідних для позичальника умов. 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Приймаючи постанову, суд також урахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц. 
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що 12 січня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв грошові кошти у розмірі 428 640 грн, що еквівалентно 15 200 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути суму позики до 12 січня 2019 року включно. Позика за договором безпроцентна.
Сторони домовилися, що повернення суми позики має здійснюватися позичальником шляхом передачі позикодавцю грошових коштів у місті Кременчук Полтавської області або шляхом перерахування грошових коштів на банківських рахунок позикодавця, відомий позичальнику 
(пункт 2 договору позики).
Пунктом 4 договору позики установлено, що факт повернення суми позики підтверджується заявою позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріальними або письмовими повідомленнями позикодавця або виписками (довідками) про зарахування грошових коштів на банківський рахунок позикодавця.
У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 12 січня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки.
Предметом іпотеки визначено квартиру АДРЕСА_1 . 
Сторони передбачили способи звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, на підставі застереження (пункт 5.4 договору іпотеки).
Вирішуючи спір, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову і звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, установивши відсутність належних доказів на підтвердження вимог позивача за зустрічним позовом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 202/12824/14-ц, від 6 березня 2019 року у справі № 161/5945/16-ц, відхиляються касаційним судом, оскільки вказані судові рішення ухвалені за інших установлених судами попередніх інстанцій обставин справи.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи і оцінки доказів. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 5 січня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 5 січня 2021 року суд відмовляє. 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 жовтня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 5 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський Анатолій Григорович, ОСОБА_3 , про визнання недійсними правочинів.  
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук