ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. Херсон
справа № 766/2784/18 
провадження № 22-ц/819/1015/21
                                                        
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Склярської І.В.,	
  	Чорної Т.Г.,	
секретар	Автонагова Ю.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Майдан С.І. від 05 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
встановив: 

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 . 
У період з 05.08.1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народився син – ОСОБА_4 . 
Посилаючись на те, що з 2014 року по теперішній час відповідачі у квартирі зареєстровані, але не проживають, витрати з утримання майна не несуть, позивач просив суд визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням суду від 05 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , від імені якого діє  ОСОБА_2 , просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову внаслідок непроживання відповідачів у спірній квартирі з поважних причин не відповідають обставинам справи, зокрема судом не враховано, що відповідачами не вчинялись відповідні дії із вселення у спірне житло у період з 2014 року по червень 2019 року, незважаючи на рішення суду про їх вселення, витрати з утримання квартири вони не несли, що стало підставою для його повторного звернення до суду із відповідним позовом. Вважає, що факт непроживання відповідачів у спірній квартирі з поважних причин не підтверджено належними доказами, в той час як ним надано достатньо доказів як про непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні, так і про відсутність в ньому їх речей.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 її доводи не визнали, зазначивши, що не проживають у спірному житлі внаслідок неправомірних дій позивача, який створює перешкоди у користуванні квартирою, відповідно з цих підстав ними було подано позов про встановлення порядку користування житловим приміщенням.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних причин, тому відсутні правові підстави для визнання їх такими, що втратили право користування нею.
В процесі розгляду справи суд встановив, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Він зареєстрований та проживає в квартирі разом із малолітньою дочкою – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Квартира належить до державного житлового фонду.
У наведеній квартирі зареєстровані також ОСОБА_3 , колишня дружина позивача, та їх син – ОСОБА_5 , які були вселені в квартиру в установленому законом порядку як члени сім`ї наймача з моменту її надання та з дня народження відповідно і які наразі у квартирі не проживають.
Протягом тривалого періоду часу між сторонами існує спір щодо права відповідачів користуватися цим житловим приміщенням, який неодноразово був предметом судового розгляду.
Останнім рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 25 лютого 2016 року, яке набрало чинності 11.04.2016 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 вселено в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 надати ключі від вказаної квартири і не чинити перешкод ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у користуванні квартирою.
Однак відповідачі вселені у спірну квартиру не були, передачу їм ОСОБА_5 ключів від квартири заперечують та стверджують, що останній не забезпечив їм доступ до житлового приміщення, посилаючись на відсутність судового рішення щодо порядку користування квартирою.
З метою уникнення конфлікту внаслідок примусового вселення в квартиру, порядок користування якою з ОСОБА_5 погодити у добровільному порядку не вдалося, відповідачі в серпні 2016 року звернулися до суду з позовом про визначення порядку користування житловим приміщенням.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19 серпня 2016 року відкрито провадження у справі № 766/6696/16-ц за заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням, а ухвалою цього ж суду від 24.10. 2018 року, яка є чинною, провадження у цій справі зупинено до розгляду цивільної справи №766/2784/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
ОСОБА_1 стверджує, що жодних перешкод у користуванні квартирою відповідачам не чинив та що вони не проживають в ній тому, що не мають у цьому потреби. При цьому, зокрема, в суді апеляційної інстанції пояснив, що на виконання судового рішення в 2016 році передав ОСОБА_3 ключі від квартири, однак повідомив їй, що їх спільне проживання в квартирі неможливе через її невелику площу, суміжність житлових кімнат і проживання разом з ним малолітньої доньки. Підтвердив, що вів розмову про те, що вселення відповідачів у спірну квартиру можливе лише після визначення порядку користування нею судом.
Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
За приписами частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Статтею 71 ЖК України, яка регулює питання збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, передбачено, що  при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
 Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 з послідуючими змінами, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою для розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився ( пункт 10 постанови).
Враховуючи, що висновок суду щодо відсутності відповідачів у спірній квартирі внаслідок неправомірної поведінки позивача ґрунтується на належних та достатніх доказах, а також на поясненнях самого позивача та висловленій ним незгоді з проживанням у квартирі колишніх членів сім`ї з посиланням на незначну площу квартири та суміжність житлових кімнат в ній, та зважаючи на вжиті відповідачами заходи щодо врегулювання спірного питання шляхом звернення до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою в межах шестимісячного строку після набрання законної сили рішенням суду про їх вселення в неї і невирішення судом цього спору до цих пір, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених статтею 71 ЖК України підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.
Зокрема, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі до 2019 року не вчиняли жодних дій для вселення в спірну квартиру, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки саме в межах визначеного законом шестимісячного строку можливої відсутності в житловому приміщенні після ухвалення судом рішення про їх вселення в квартиру, яке набрало законної сили 11.04.2016 року, вони вжили необхідні заходи для захисту порушених ОСОБА_1 прав на користування нею та зважаючи на його заперечення та наведені аргументи з приводу їх вселення, звернулися в серпні 2016 року до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою, що відповідає визначеному статтею 15 ЦК України праву кожної особи здійснити захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, передбачений статтею 16 цього Кодексу.
Доцільність вирішення спору, що виник між сторонами щодо користування спірною квартирою, у обраний відповідачами спосіб підтверджують наслідки реалізації ними бажання вселитися в квартиру у 2019 та 2020 роках, а саме: звернення до правоохоронних органів із заявами про вжиття необхідних заходів до ОСОБА_1 , який не погоджувався на їх вселення в квартиру, посилаючись на вирішення в судовому порядку питання про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Надані позивачем докази відсутності відповідачів та їх речей у спірній квартирі, що останніми не оспорювалося, не спростовують висновків суду щодо причин їх непроживання в спірному житловому приміщенні, в той час як факт їх відсутності у квартирі внаслідок неправомірних дій позивача підтверджується як судовими рішеннями про відмову ОСОБА_1 у задоволенні заявлених ним неодноразово вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та про задоволення позовів відповідачів про вселення в квартиру, так і поясненнями та поведінкою самого позивача, який не погоджується на проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у спірній квартирі та вважає це неможливим.
Необґрунтованими колегія суддів вважає також доводи апеляційної скарги щодо встановлених рішеннями судів обставин, які стосуються причин непроживання відповідачів у спірній квартирі, починаючи з 2003 року, оскільки ці обставини знаходяться поза межами підстав та предмета позову, заявленого у справі, яка розглядається, та відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Що ж стосується доводів скаржника стосовно участі відповідачів в утриманні житлового приміщення, то наведені ним факти в цій частині не мають правового значення для вирішення питання про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та підлягають вирішенню, в тому числі в судовому порядку шляхом пред`явлення відповідних вимог згідно із нормами матеріального права, що регулюють правовідносини, які виникли із договору найму жилого приміщення.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд
постановив: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 березня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий                            Л. В. Пузанова

Судді:                                                               І. В. Склярська

                        Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова