ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2021           м. Дніпро         Справа №  908/3260/20
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді: Білецької Л.М. (доповідач),
суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження    без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу     ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької        області від 18.02.2021 (повний текст складено 18.02.2021, суддя Колодій Н.А.) у справі № 908/3260/20
за позовом Акціонерного товариства "МетаБанк" (69006, м. Запоріжжя,                 пр. Металургів, 30)
до відповідача 1:     ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ,                       АДРЕСА_1 
до відповідача 2:     ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ,                 АДРЕСА_2 
до відповідача 3:     ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 
про стягнення суми 61 160,01 грн.,
        
ВСТАНОВИВ:
1. Зміст і мотиви оскаржуваного рішення у справі.
17.12.2020 Акціонерне товариство "МетаБанк" звернулось до Господарського суду Запорізької        області з позовом про солідарне стягнення з відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суми 47936,59 грн. інфляційних втрат за період з серпня 2010 - жовтень 2020 та суми 13223,42 грн. - 3% річних за період з 01.08.2010 по 31.10.2020. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачами не виконано рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.03.2010        у справі               № 2-568/10 про солідарне стягнення    заборгованості за Кредитним договором у розмірі 42 992,46 грн.
Рішенням Господарського суду Запорізької    області від 18.02.2021 у справі №908/3260/20        позов задоволено частково: 
- стягнуто    з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства "МетаБанк" суму 46    356,98 грн. інфляційних втрат і суму               7    326,14 грн. - 3% річних солідарно з ОСОБА_1  та з ОСОБА_3 ;
- стягнуто        з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "МетаБанк" суму 46356,98грн.        інфляційних втрат та суму 7326,14 грн. - 3% річних солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ;
- стягнуто зі ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства "МетаБанк" суму 46356,98грн.     інфляційних втрат та суму 7326,14 коп. - 3% річних солідарно з ОСОБА_2         і з ОСОБА_1 ;
- стягнуто судовий збір 1845,03 грн., розподілений порівну між відповідачем 1, відповідачем 2, відповідачем 3 - по 615,01 грн. з кожного.
В обґрунтування мотивів прийняття оскаржуваного рішення, керуючись ст. ст. 11, 554, 610, 611, 625 ЦК України, господарський суд вказав, що відповідно до рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.03.2010 у справі № 2-568/10 з відповідачів солідарно стягнута сума 42    992,46 грн., яка складається з 18    554,55 грн. заборгованості за кредитом; 5    264,47 грн. заборгованості за відсотками; 14    101,36 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; 5    072,08 грн. пеня за прострочення сплати відсотків, отже, правомірним є нарахування позивачем інфляційних і трьох відсотків річних на суму заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом. Натомість, у разі, коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа заборгованості з неустойки як міри відповідальності за порушення грошового  зобов`язання залишається незмінною, і тому на неї не нараховуються проценти в силу ст. 550 ЦК України. Обов`язок сплатити суму неустойки не є зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України, отже, відсутні підстави для застосування до таких правовідносин ст. 625 ЦК України. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 53    683,12 грн.
2. Короткий і узагальнений зміст апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 (відповідач-2) звернулась до Центрального апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 18.02.2021 у справі №908/3260/20, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
          Апеляційна скарга мотивована порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме:
- незастосування судом до спірних правовідносин позовної давності (ст.ст. 267, 257 ЦК України);
- в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на матеріали виконавчого провадження, отже неможливо встановити, чи звертався позивач до органів виконавчої служби з метою примусового виконання рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17.03.2010 у справі № 2-568/10;
- відповідно до ст. 528 ЦК України у випадку порушення (невиконання або неналежного виконання) грошового зобов`язання боржника іншою особою, на яку боржником покладено виконання такого зобов`язання, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, стягуються саме з боржника, а не з цієї особи. Оскільки виконання грошового зобов`язання боржника третьою особою є однією з підстав заміни кредитора іншою особою (п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України), то у випадках, встановлених ч. 3 ст. 258 ЦК України, до іншої особи переходять права кредитора у грошовому зобов`язані.
3. Узагальнені доводи та заперечення        інших учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
4. Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021, у складі колегії суддів: головуючого судді Білецької Л.М. (доповідач), суддів Верхогляд Т.А.,        Паруснікова Ю.Б., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 18.02.2021 у справі №908/3260/20 та призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Запорізької області від 18.02.2021 у справі №908/3260/20 слід залишити без змін з таких підстав.
5. Встановлені та неоспорені обставини і відповідні їм правовідносини.
01.08.2006 між Акціонерним Банком "Металург" (Банк) та Приватним підприємцем        Лебеденко Іриною Миколаївною (Позичальник, відповідач-1) укладено Кредитний договір № 32-16-06/0011-МК (Кредитний договір).
За умовами Кредитного договору        Банк видає Позичальнику кредит у сумі 20 000,00 грн. на термін по 30 липня 2008 включно, у порядку та на умовах, передбачених цим        договором. Кредит надається позичальнику на цілі: поповнення обігових коштів (п.п. 1.1, 1.2).
Банк зобов`язався видати Позичальнику кредит у розмірі, передбаченому в п. 1.1 договору, у повному обсязі, після набуття чинності договорів, які зазначені у п. 1.3    (п. 2.1.1).
Пунктом 1.3. Кредитного договору сторони передбачили, що    забезпеченням виконання зобов`язань Позичальника        за цим договором є порука громадянина ОСОБА_3 та громадянки ОСОБА_1 , згідно з договорами, що укладається між останніми і Банком (п. 1.4).
Відповідно до        п. 4.1 Кредитного договору Банк видає Позичальнику кредит шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позичальника. Датою видачі кредиту вважається дата перерахування грошових коштів із позичкового рахунку Позичальника        на його поточний рахунок, яке здійснюється Банком в день укладення цього Договору, але не раніше набуття чинності договорами, зазначеними в п. 1.3 цього Договору. Датою погашення кредиту вважається дата зарахування грошових коштів на позичковий рахунок. Після повернення кредиту або його частини ліміт кредитування не відновлюється.
Згідно з п.п. 3.1.1, 3.1.2 пункту 3.1 Кредитного договору Позичальник зобов`язаний повністю погасити Банку кредит, отриманий за цим Договором, у перший робочий день, наступний за днем, передбаченим у п. 1.1 цього Договору. Протягом дії Договору щомісячно здійснювати погашення кредиту частинами по 830 грн. не пізніше передостаннього робочого дня місяця, починаючи з вересня 2006 року. Сплатити Банку відсотки за користування кредитом і комісію за управління кредитом        в розмірі та порядку, визначеному у п.п. 4.2 - 4.3 цього Договору.
Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань з погашення кредиту, сплати відсотків, інших платежів, неустойки (штрафу, пені), а також відшкодування збитків (п. 6.1 Кредитного договору).
01.08.2006 Акціонерним банком "Металург" та громадянином ОСОБА_3  (Поручитель, відповідач-3) укладено договір поруки № 32-16-06/0011-МК/П-1.
Також, 01.08.2006 Акціонерним банком "Металург" та громадянкою ОСОБА_1 (Поручитель, відповідач-2) укладено договір поруки № 32-16-06/0011-МК/П-2.
Згідно з п. 1 Договорів поруки Поручитель, у разі невиконання приватним підприємцем Лебеденко Іриною Миколаївною (Позичальник) зобов`язань за укладеним між Позичальником та Банком кредитним договором № 32-16-06/0011-МК від 01 серпня 2006, зобов`язується у порядку, передбаченому цим договором, погасити борг Позичальника Банку в сумі наданого кредиту 20 000,00 грн., сплатити відсотки за кредитом, комісії, суми неустойки і нанесених збитків та інші платежі за Кредитним договором, виходячи з умов Кредитного договору, за весь період користування Позичальником кредитом.
Відповідно до п.п. 3, 4 договорів поруки у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором з погашення кредиту, сплати відсотків за кредитом, комісій, сум неустойки і нанесених збитків та інших платежів за Кредитним договором, Поручитель, як солідарний боржник Банку, зобов`язується погасити Банку заборгованість Позичальника за кредитним договором протягом двох робочих днів з дня, наступного за днем порушення Позичальником строку погашення заборгованості за Кредитним договором. Поручитель зобов`язаний самостійно слідкувати за виконанням Позичальником зобов`язань за Кредитним договором. Банк вправі, але не зобов`язаний письмово інформувати Поручителя про невиконання або неналежне виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором.
Згідно з п. 7 договорів поруки у разі, якщо Поручитель у строк, визначений в п. 3 цього договору, не погасить Банку суму заборгованості Позичальника за кредитним договором у повному обсязі, він сплачує Банку пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Погашення заборгованості Позичальника за Кредитним договором та Поручителя за цим договором здійснюється Поручителем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на підставі платіжних доручень Поручителя або платіжних вимог чи меморіальних ордерів Банку при договірному списанні, або за документами на переказ готівки (п. 5).
Згідно з п. 10 договорів поруки договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до настання першої з таких подій: виконання в повному обсязі зобов`язань Позичальником за Кредитним договором або Поручителем - за цим договором.
Відповідно до п. 1.1 Статуту Акціонерного товариства "МетаБанк" (затверджено 29.10.2018) останнє (позивач у справі) є правонаступником всіх прав, обов`язків та зобов`язань Акціонерного Банку "Металург".
На підтвердження видачі кредиту позивачем до матеріалів справи надано копію меморіального ордеру № КР01120850 від 01.08.2006 про перерахування Банком на рахунок Підприємця ОСОБА_2         кредитних коштів у розмірі 20 000,00 грн. згідно кредитного договору №32-16-06/0011-МК від 01.08.2006.
Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області    від 17.03.2010 у справі    № 2-568/10 на користь Публічного акціонерного товариства "МетаБанк" з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стягнуто солідарно суму 42 992,46        грн. Згідно з описовою частиною рішення вказана сума складається із: заборгованості за кредитом        - 18554,55 грн., заборгованості за відсотками        - 5264,47 грн., суми пені за прострочення сплати кредиту - 14101,36 грн., суми пені за прострочення сплати відсотків - 5072,08 грн.    Рішення суду набрало законної сили.
          6. Доводи, за якими апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.
Предметом позову у цій справі є стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до    статті 625 ЦК України,    у зв`язку з невиконанням відповідачами рішення Оріхівського районного суду Запорізької області    від 17.03.2010        у справі № 2-568/10 про солідарне стягнення    грошових коштів у сумі 42992,46 грн. за кредитним договором. Вказане рішення набрало законної сили і є обов`язковим для виконання. 
Згідно з ч. 4    ст. 75 ГПК України    обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, місцевий господарський суд правильно встановив, що обставини порушення відповідачами зобов`язання з повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та належної у зв`язку із цим до стягнення і    нарахованої Банком пені, всього - в загальному розмірі 42992,46 грн., - були встановлені рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області        від 17.03.2010        у справі № 2-568/10, яке набрало законної сили, та не підлягають доказуванню. 
Статтею 626 ЦК України    встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України    визначено, що відповідно до    статті 6 цього Кодексу    сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього    Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1    ст. 628 ЦК України    зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу приписів    ст. 629 ЦК України    договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до приписів ст.ст.    525,    526 ЦК України,    ст. 193 ГК України зобов`язання    має виконуватися належним чином. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно з ч.ч. 1, 2    ст. 1054 ЦК України    встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.ч. 1, 3    ст. 1049 ЦК України).
Відповідно до ч. 1    ст. 1048 ЦК України    позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч. 1    ст. 553 ЦК України    за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Положеннями ч.ч. 1, 2    ст. 554 ЦК України    встановлено, що у разі порушення боржником        зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ст.    541, ч. 1 ст.    543 ЦК України    солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку    боржників        (солідарних боржників)        кредитор має право     вимагати виконання    обов`язку частково    або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Частиною 1    статті 598 ЦК України    визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно зі    ст. 599 ЦК України    зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до приписів ч.ч. 2, 4    ст. 543 ЦК України    солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним з боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України    боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Стаття 625 ЦК України    розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5    ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5    ЦК України    поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Судом встановлено, що 01.08.2006 між Акціонерним Банком "Металург" та Приватним підприємцем        Лебеденко Іриною Миколаївною (Позичальник, відповідач-1) укладено Кредитний договір № 32-16-06/0011-МК,        також 01.08.2006 між Банком та ОСОБА_1 (Поручитель, відповідач-2) укладено договір поруки № 32-16-06/0011-МК/П-2. Видача кредиту підтверджується меморіальним ордером № КР01120850 від 01.08.2006 про перерахування Банком на рахунок Підприємця ОСОБА_2         кредитних коштів у розмірі 20 000,00 грн. згідно кредитного договору №32-16-06/0011-МК від 01.08.2006 (а.с. 13).
Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області        від 17.03.2010 у справі        № 2-568/10 на користь Публічного акціонерного товариства «МетаБанк»        з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,   ОСОБА_3 стягнуто солідарно суму 42992,46        грн. Згідно з описовою частиною рішення вказана сума складається із: заборгованості за кредитом        - 18554,55 грн., заборгованості за відсотками        - 5264,47 грн., суми пені за прострочення сплати кредиту- 14101,36 грн., суми пені за прострочення сплати відсотків - 5072,08 грн.    Рішення суду набрало законної сили і є обов`язковим до виконання в силу приписів ст. 129 Конституції України, ч. 3 ст. 2, ст. 236 ГПК України, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». 
Господарський суд зазначив, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою    статті 625 ЦК України    сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
За змістом статей    524,    533-535    і    625 ЦК України    грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується з обов`язком боржника з такої оплати.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідачем-2 викладені у позовній заяві обставини щодо невиконання ним судового рішення Оріхівського районного суду Запорізької області        від 17.03.2010        у справі № 2-568/10 не спростовано. Відповідних доказів сплати стягнутої даним рішенням суми заборгованості за умовами Кредитного договору та договорів поруки суду не надано, тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів суми 3% річних та втрат від інфляції, нарахованих на суму 18554,55 грн. заборгованості по тілу кредиту та на суму 5264,47 грн. відсотків за користування кредитом (всього -        на загальну суму 23 819,02 грн.).
7. Мотиви відхилення кожного аргументу.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на таке.
Ухвалою суду від 22.12.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/3260/20 за правилами спрощеного позовного провадження без    повідомлення (виклику) сторін.
Ухвала суду направлялась відповідачу-2 на адресу, вказану в позовній заяві, яка також відповідає відомостям, які надані Відділом «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Оріхівської міської ради (а.с. 30, 27) та отримана 29.12.2020 відповідачем-2, про що є відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення №6900119585700 (а.с. 31).
Отже, відповідач-2 був належним чином повідомлений про розгляд справи № 908/3260/20. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
У відповідності до ч.ч. 2, 3        ст. 252 ГПК України    розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу    судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч.ч. 5, 7        ст. 252 ГПК України).
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін матеріали справи не містять.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 22.12.2020 у справі    № 908/3260/20 відповідачам - 1, 2, 3 запропоновано у відповідності ст. ст. 165,    251 ГПК України подати відзив на позовну заяву і всі можливі докази на підтвердження їх заперечень проти позову або його визнання, а також повідомлено сторони про можливість вчинення процесуальних дій протягом 30 днів, як передбачено ст. 252 ГПК України. 
Відзив у встановлений ухвалою суду строк відповідач не надав, будь-яких заяв, клопотань від відповідача-2 матеріали справи не містять.
Згідно зі    ст. 165 ГПК України        у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на ту підставу, що суд, в порушення вимог ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України, не встановив, чи дотримано позивачем строків позовної давності під час звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних та 3% річних, і не застосував до спірних правовідносин позовну давність, внаслідок чого ухвалив неправосудне рішення. 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватись не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
Як вбачається із матеріалів справи, до часу ухвалення рішення у справі відповідач не звертався до суду із відповідною заявою про застосування позовної давності під час розгляду господарським судом справи №908/3260/20.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності. Зазначений висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 № 6-780цс15 та від 02.03.2016 № 6-2307цс15 і відповідно до ст. 236 ГПК України є обов`язковим для всіх судів України.
Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду.  Враховуючи, що ст. 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не наділений процесуальними повноваженнями розглядати заяву про застосування строків позовної давності, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що в судовому рішенні відсутні посилання на матеріали виконавчого провадження, внаслідок чого неможливо встановити, чи звертався позивач до органів виконавчої служби з метою примусового стягнення заборгованості за рішенням суду від 17.03.2010 у справі    № 2-568/10. 
З цього приводу апеляційний господарський суд зауважує, що стаття 13 ГПК України визначає принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
У відповідності до ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів покладається саме на сторін. Тобто, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Водночас, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Так, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 22.12.2020 у справі    № 908/3260/20 відповідачу було запропоновано у відповідності ст. ст. 165,    251 ГПК України подати відзив на позовну заяву і всі можливі докази у підтвердження своїх заперечень проти позову або його визнання, але відповідач своїм правом не скористався, відзив не надав, заперечень щодо позовних вимог не висловив, жодних доказів в обґрунтування своєї незгоди з позовом до суду не подав, внаслідок чого суд розглянув справу та ухвалив рішення у відповідності до статті 165 ГПК України за наявними у справі матеріалами. Отже, неповне з`ясування обставин справи, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, відбулось з вини самого скаржника, тому міркування відповідача щодо обов`язку суду дослідити матеріали виконавчого провадження, які не були подані до суду першої інстанції, суперечать чинному законодавству і, відповідно, відхиляються колегією суддів.
Твердження відповідача-2 про відсутність в нього, як у поручителя за договором, обов`язку солідарної сплати інфляційних та 3% річних, оскільки такий обов`язок і така міра відповідальності за невиконання грошового зобов`язання покладається виключно на відповідача-1, який є основним боржником за зобов`язанням по кредитному договором, колегія суддів відхиляє з огляду на таке. 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Обставини справи свідчать про відсутність будь-яких застережень стосовно солідарного обов`язку поручителя - відповідача-2 перед кредитором, зокрема, положення договору поруки не звільняють поручителя від сплати основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків за кредитним договором.
За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
З огляду на обставини, викладені в пунктах 6, 7 цієї постанови, колегія суддів у повній мірі відхиляє доводи апеляційної скарги і зазначає про відсутність підстав для скасування рішення господарського суду першої інстанції.
8. Коли і ким були порушені, оспорені або невизнані права чи інтереси, за захистом яких особа звернулась до суду.
Право відповідача-2 не порушено.
9. Висновки за результатами розгляду апеляційної        скарги.
Відповідно до ч. 1    ст. 269 ГПК України    суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів доходить висновку, що рішення Господарського суду Запорізької області від 18.02.2021 у справі №908/3260/20 ухвалено судом з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, що в силу    ст. 276 ГПК України    є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення    господарського суду - без змін.
10. Судові витрати.
Відповідно до ст. 129 ГПК України    судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст.    129,    269,    270, 275-284 ГПК України, апеляційний господарський суд, -
                                                                                                                                                                                                        
                                            ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 18.02.2021 у справі №908/3260/20 -    залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 18.02.2021 у справі №908/3260/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її підписання суддями та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий суддя                                                            Л.М. Білецька  
Суддя                                                                                  Т.А. Верхогляд
Суддя                                                                                    Ю.Б. Парусніков