ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 р. 	Справа № 480/7737/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.01.2021, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 20.01.21  по справі № 480/7737/20
за позовом ОСОБА_1  
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України             
про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до  військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо затримки повного розрахунку при звільненні та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 5783,86 грн. із одночасною компенсацією при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що після його звільнення зі служби військовою частиною, на порушення Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі – Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно), не проведено з ним остаточний розрахунок, а саме не виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 5783,86грн.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду віж 20.01.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо затримки розрахунку при звільненні та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України  на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 у розмірі 5783 (п`ять тисяч сімсот вісімдесят три) грн. 86коп. 
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що Порядком № 44 не передбачено проведення компенсації військового збору (1,5%), який вираховується з суми доходу без вирахування з нього податків і зборів.
Складанням вартості речового майна переліку пунктів 1-22 довідки в/ч 2276 від 21.07.2020 № 33 отримується загальна сума 29 660,84 грн.
Відповідач зазначає, що відповідно викладених вище нормативних актів та витягу з розрахункової відомості №5 від 29 грудня 2020 (витяг додано до відзиву на позовну заяву) з суми 29 660,84 грн. вираховуються суми податків і зборів: військовий збір (1,5%) = 444,91 грн.; ПДФО (18%) = 5 338,95 грн.
Тобто, така компенсація здійснюється у розмірі фактично сплаченого податку на доходи фізичних осіб (5 338,95 грн.), що утримується з доходів такої категорії громадян, та в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених основними розпорядниками коштів у Державному бюджеті України.
Відповідач наголошує, що до позовної заяви позивача додано копію довідки від 04.09.2020 № 44 про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу.
З`ясуванням конкретних обставин видання зазначеної довідки в в/ч НОМЕР_1 встановлено, що довідка від 04.09.2020 № 44 видана з порушенням норм Порядку № 178, а саме додатку до нього - форми Довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.
Так у довідці від 21.07.2020 №33 додані додаткові строки „ПДФО (18%) зі значенням 5 338,95 грн.” та “разом з ПДФО” зі значенням 34 999,79 грн.
Відповідач вважає, що відповідно викладеного, в порушення вище перелічених норм Податкового кодексу, Порядок № 178, Порядку № 44 видано довідку, в якій вирахувана сума ПДФО додана до загальної вартості неотиманого майна.
На думку відповідача, посадовими особами в/ч НОМЕР_1 порушено порядок видання довідок про вартість речового майна, що належить до видачі; позивачу належать до видачі сума компенсації вартості за нетримане речове майно з відрахуванням з неї сум військового податку та ПДФО, яка дорівнює: 29 660,84 грн. - 5783,86 (444,91 грн. (військовий збір (1,5%) + 5338,95 грн (ПДФО (18%) + 5338,95 (сума компенсації ПДФО (18%)., що дорівнює до видачі на руки позивачу = 29215,93 грн.
Позивач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає, що на його думку апеляційна скарга є необгрунтованою, оскільки утримавши з належних позивачу до виплати сум грошової компенсації за неотримане речове майно податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, відповідач фактично позбавив його частини цієї грошової компенсацій що не узгоджується з підходом законодавця до оподаткування доходів військовослужбовців (пункт 168,5 статті 168 Податкового кодексу України). 
Позивач зазначає, що право на виплату грошової компенсації замість належного речового майна виникає у військовослужбовців, які проходять військову службу; належна військовослужбовцям, грошова компенсація замість належного речового майна повинна бути виплачена на день їх виключення із списків особового складу; грошова компенсація замість належного речового майна, виплачена військовослужбовцям всупереч пункту 3-5 Порядку № 178 після їх звільнення зі служби , не може бути оподаткована.
Позивач зазначає, що у день виключення позивача зі списків особового складу військової частини, відповідач провів неповні розрахунки та нарахував не всі компенсаційні виплати, незаконно утримавши податок з доходів фізичних осіб 18% та військовий збір 1,5%. Про що відповідач у скарзі не заперечує.
Позивач вважає, що посилання відповідача на приписи ПК України є необгрунтовані, оскільки згідно з п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, одержаних військовослужбовцями.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач з 22.07.2011 по 21.07.2020 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 21.07.2020 №149 (а.с.8) позивача було звільнено у запас відповідно до підпункту “а”, пункту 2 частини п`ятої ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
При цьому, згідно вказаного наказу грошова компенсація вартості за не отримане речове майно згідно довідки-розрахунку від 21.07.2020 №33 складає 29660,84грн., з урахуванням  ПДФО - 34999,79грн.
Вказане також вбачається з даних про здійснені за липень 2020 року виплати грошової компенсації (а.с.31).
10.07.2020 до виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, позивач звернувся з рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (а.с.9).
Станом на день розгляду справи відповідачем частково сплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 29215,93грн, що підтверджується копією виписки по картці/рахунку ОСОБА_1 (а.с.37).
Залишок несплаченої суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно складає 5783,86грн. (34999,79грн.-29215,93грн.)
Вважаючи вказану бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні та не виплати позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно у сумі 5783,86грн., та стягнення з відповідача грошової компенсації за не отримане під час проходження служби речове майно, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку №44 у сумі 5783,86грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 №2232-ХІІ  (далі – Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу”) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України від “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі – Закон №2011-ХІІ), відповідно до статті 1 якого соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).
Згідно з частиною 1 статті 9-1 Закону №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної норми постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі – Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за не отримане речове майно), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до пунктів 4, 5 вказаного Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Згідно з пунктом 15 глави 1 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 червня 2017р. за №797/30665 (далі - Інструкція №475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 “Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно”. Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.
Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. 
Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за не отримане речове майно словосполучення “у разі звільнення з військової служби”, а не, наприклад, “при звільненні з військової служби”, дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Таким чином, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Крім того, колегія суддів зауважує, що на користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів. 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, у постанові від 03.10.2018 у справі № 803/756/17 (адміністративне провадження №К/9901/38716/18).
Слід зазначити, що у відповідності до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, (дія якого відповідно до ч.3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З матеріалів справи вбачається, що станом на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини сума заборгованості за неотримане речове майно з урахуванням ПДФО (5338,95грн.) станом на 21.07.2020 складала 34999,79грн. (а.с.8). 
Вказану суму станом на момент розгляду справи відповідачем відшкодовано частково у сумі 29215,93грн, що підтверджується копією виписки по картці/рахунку ОСОБА_1 (а.с.37). Залишок несплаченої суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно з урахуванням ПДФО складає 5783,86грн.
При цьому, посилання представника відповідача у відзиві на відсутність коштів на виплату компенсації за неотримане речове майно як на підставу в обґрунтування своєї позиції в цій частині, суд не бере до уваги, виходячи з наступного.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду с прав людини (рішення “Кечко проти України”, “Сук проти України”, “Ромашов проти України”, “Шевченко проти України”).
Європейський суд з прав людини у справах зауважив, що посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. 
Отже, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6- рп/2007).
Зокрема, у      рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
Доводи апеляційної скарги, що позивачем порушено порядок звернення за грошовою компенсацією, оскільки не звертався з рапортом про виплату компенсації спростовуються копією рапорту (а не волевиявленням позивача про не бажання отримувати ним речове майно як вважає відповідач), в якому позивач зазначив про своє бажання отримати компенсацію за неотримане речове майно, що розцінюється судом саме як про прохання виплатити таку компенсацію у розумінні п.4 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (а.с.9,29). 
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні та невиплати позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, та стягнення з відповідача грошової компенсації за не отримане під час проходження служби речове майно у розмірі 5783,86грн.
Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація), визначені Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженим    постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44    (далі -        Порядок №44).
Пунктом 2 Порядку №44 встановлено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Пунктом 3 Порядку №44 встановлено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених    Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".
За змістом пунктів 4, 5 цього Порядку, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Дійсно пунктом 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, на який посилається представник відповідача, передбачено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Водночас згідно із п.168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
При цьому, в силу частини другої статті 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, як вже зазначалось вище, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з вимогами абзацу третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Отже, військовослужбовці, звільнені з військової служби, мають право на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, при цьому суми податку з доходів фізичних осіб спрямовується виключно на виплату компенсації витрат доходів цієї категорії громадян. 
Разом з цим, розрахунок з даними особами на день їх звільнення зі списків особового складу військової частини повинен бути здійснений у повному обсязі.
При цьому, грошова компенсація замість належного речового майна, виплачена військовослужбовцям всупереч пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 після їх звільнення зі служби, не може бути оподаткована.
З матеріалів справи вбачається, що сума грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні в сумі 34999,79грн. була встановлена позивачу наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.07.2020 №149, на час прийняття якого позивач, ще не був виключений зі списків особового складу військової частини, а отже на нього розповсюджувалась дія пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України. 
Проте, на момент виключення зі списків особового складу з позивачем не проведено повного розрахунку за матеріальним забезпеченням, тобто, відповідачем було порушено обов`язок з виплати позивачу суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошової компенсації за неотримане речове майно, при звільненні. Відтак, оскільки, несвоєчасна виплата зазначених коштів (не в день звільнення і проведення розрахунку) сталася з вини відповідача, на переконання суду, позивач не може бути позбавлений права на компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб.
Аналогічних правових висновків Верховний Суд дійшов, зокрема, у постановах від 22 червня 2018 року (справа № 812/1048/17), від 19 лютого 2020 року у справі №826/2922/17.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні та не виплати позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно у сумі 5783,86грн., та стягнення з відповідача грошової компенсації за не отримане під час проходження служби речове майно, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку №44 у сумі 5783,86грн. 
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 року по справі № 480/7737/20 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 по справі № 480/7737/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    З.Г. Подобайло