УХВАЛА

20 травня 2021 року 
м. Київ

справа №  910/3437/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Селіваненка В.П.,
за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:
позивачів:
1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" (далі - ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення") - Чмирьов Д.В. (самопредставництво),
2) Приватного акціонерного товариства "Тутковський" (далі - ПАТ "Тутковський") - не з`явився,
відповідачів: 
1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіфанта" (далі - ТОВ "ФК "Сіфанта") - не з`явився, 
2) Акціонерного товариства "Банк "Український капітал" (далі - АТ "Банк "Український капітал") - Трегуб О.А. (адвокат),
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ПАТ "Тутковський" - не з`явився,
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) - не з`явився,

розглянувши матеріали касаційної скарги АТ "Банк "Український капітал"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 (головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Майданевич А.Г., Сулім В.В.),

та касаційних скарг ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" та ПАТ "Тутковський"  на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 (головуючий - суддя Баранов Д.О.) та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 (головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Майданевич А.Г., Сулім В.В.)

у справі №910/3437/19
за позовами ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення", ПАТ "Тутковський"
до ТОВ "ФК "Сіфанта", АТ "Банк "Український капітал",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ПАТ "Тутковський",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фонд,
про визнання договору недійсним та визнання іпотеки припиненою, 

ВСТАНОВИВ:

19.03.2019 ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" звернулося до Господарського суду міста Києва (справа №910/3437/19) з позовом до Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" (далі - ПАТ "УПБ") та Публічного акціонерного товариства "Банк "Український капітал", яке в подальшому змінило найменування на АТ "Банк "Український капітал", в якому просило суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 29.04.2015, укладений ПАТ "УПБ" та АТ "Банк "Український капітал", який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. та зареєстрований в реєстрі за №1253 (далі - Договір від 29.04.2015);
- визнати припиненою іпотеку АТ "Банк "Український капітал" за іпотечним договором від 16.04.2013, укладеним ПАТ "УПБ" та ПАТ "Тутковський", який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 2090 (далі - Іпотечний договір).

06.05.2019 ПАТ "Тутковський" звернулося до Господарського суду міста Києва (справа №910/5853/19) з позовом до ПАТ "УПБ" та АТ "Банк "Український капітал", в якому просило суд:
-    визнати недійсним Договір від 29.04.2015;
- визнати припиненою іпотеку АТ "Банк "Український капітал" за Іпотечним договором.

Також 06.05.2019 ПАТ "Тутковський" звернулося до Господарського суду міста Києва (справа №910/5855/19) з позовом до ПАТ "УПБ" та АТ "Банк "Український капітал" про визнання недійсним Договору від 29.04.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2019 у справі №910/3437/19, зокрема, задоволено клопотання АТ "Банк "Український капітал" та об`єднано в одне провадження справи №910/3437/19, №910/5853/19 та №910/5855/19, присвоєно об`єднаній справі №910/3437/19.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2020, у задоволенні позовних вимог ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" та ПАТ "Тутковський" відмовлено у повному обсязі.

Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 задоволено заяву АТ "Банк "Український капітал" про розподіл судових витрат. Стягнуто з ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" на користь АТ "Банк "Український капітал" 59   688,21 грн судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги.

Постановою Верховного Суду від 30.07.2020 залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019, постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2020 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 у справі №910/3437/19.

05.08.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла заява АТ "Банк "Український капітал" про стягнення з ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" та ПАТ "Тутковський" витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 заяву АТ "Банк "Український капітал" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено. Стягнуто з ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" на користь АТ "Банк "Український капітал" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 92      930, 63 грн. Стягнуто з ПАТ "Тутковський" на користь АТ "Банк "Український капітал" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі                43        480, 38 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Також суд першої інстанції вказав, що, зважаючи на ту сукупність наданих послуг та об`єм здійсненої роботи, що визначено в детальному описі послуг від 02.08.2019, визначені виконавцем сукупність часу та суми витрат є розумними, адекватними та співмірними зі складністю справи по відношенню до того обсягу наданих послуг, що були визначені в детальному описі послуг від 02.08.2019. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що подана АТ "Банк "Український капітал" заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованою, а сума судових витрат, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 136 411, 01 грн, є документально підтвердженою, співмірною зі складністю справи та наданими послугами, а також часом, витраченим на надання таких послуг, та відповідно, їх обсягом.

Не погоджуючись з додатковим рішенням, ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" та ПАТ "Тутковський" оскаржили його в апеляційному порядку. 

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 скасовано в частині задоволення заяви АТ "Банк "Український капітал" про стягнення з ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" 45 098, 32 грн та з ПАТ "Тутковський" 24 307, 15 грн. У частині стягнення з ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" 47 832, 31 грн та з ПАТ "Тутковський" 19 173, 23 грн на користь АТ "Банк "Український капітал" додаткове рішення залишено без змін. 

Постанова мотивована таким:
-  суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), пославшись на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 922/445/19;
- суд апеляційної інстанції врахував, що опис наданих послуг викладено на чотирьох аркушах, однак такий об`єм, зокрема, обумовлено тим, що у кожній з послуг зазначено такий текст: "справі № 910/3437/19 (суддя Баранов Д.О.) за позовом ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення", ПАТ "Тутковський" до ПАТ "БАНК "УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ", ПАТ "УПБ", третя особа без самостійних вимог: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа з самостійними вимогами: ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" про визнання недійсним договору та іпотеки припиненою";
- також суд зазначив, що в детальному описі наданих послуг двічі зазначено таку послугу: "Написання по справі № 910/3437/19 за позовами ПАТ "Тутковський" до ПАТ "Український професійний банк", ПАТ "БАНК "УКРАЇНСЬКИЙ КАПІТАЛ" про визнання договору недійсним та іпотеки припиненою заяви про застосування строку позовної давності і формування до неї додатків, засвідчення вірності копій доданих до заяви документів оригіналу, направлення вказаної заяви з доданими до неї документами іншим учасникам та подача їх до Господарського суду міста Києва, з урахуванням часу, витраченого на дорогу як для відправлення документів засобами поштового зв`язку, так і їх подання - витрачено 3 години" (пункти 6 та 17 детального опису). У чому відмінність наданої послуги та в чому полягала необхідність двічі відображати одну і ту ж послугу тривалістю по 3 години, представник АТ "Банк "Український капітал" у судовому засіданні 25.01.2020 пояснити не зміг, частково пояснивши лише тим, що на кожного з двох позивачів заяви готувалися окремо. А тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про врахування лише трьох годин;
- суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованим, неспівмірним зі складністю справи та обставинами справи визначений адвокатським об`єднанням час на надання певних видів послуг; 
- виходячи з обставини даної справи, її складності, предмета та підстави позовних вимог, витраченого адвокатом часу, колегія суддів апеляційного суду визнала, що визначений АТ "Банк "Український капітал" розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі є таким, що не в повній мірі відповідає критеріям розумності та співмірності, а тому підлягає визначенню до стягнення відповідно до проведеного судом розрахунку, а саме:

1. аналіз позовної заяви та доданих до неї документів та написання відзиву на позовну заяву - 4 години, вартість 10      597, 08 грн; 
2. участь 17.04.2019 в судовому засіданні - 30 хв., вартість - 1 324, 64 грн (при цьому тут і далі суд враховує час судового засідання, який призначено судом та фактичний час судового засідання разом); 
3. ознайомлення 22.04.2019 з матеріалами справи - 1 година, вартість - 2 649, 27 грн; 
4. написання клопотання (заяви) про залучення до участі в цій справі ПАТ «Тутковський» як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - 30 хв. (процесуальне питання, яке не потребує значного часу), вартість - 1   314, 95 грн; 
5. написання заперечення проти приєднання до матеріалів справи - 1 година, вартість -   2 629, 9 грн; 
6. написання заяви про застосування позовної давності - 1, 5 години (враховуючи обізнаність з обставинами справи та незначну складність заяви), вартість -                    3  944, 85 грн; 
7. участь 15.05.2019 в судовому засіданні - 1 година, вартість - 2  629, 90 грн; 
8. написання клопотання про об`єднання декількох позовів в одне провадження - 2 години (враховуючи обізнаність сторони з усіма справами), вартість - 5  259, 80 грн; 
9. участь 29.05.2019 в судовому засіданні - 0,5 година, вартість - 1    314, 95 грн; 
10 участь 31.05.2019 в судовому засіданні - 1 год. 20 хв., вартість - 3   418, 87 грн; 
11. участь 03.06.2019 в судовому засіданні - 0, 5 години, вартість - 1  285, 02 грн; 
12. написання заперечення проти приєднання доказів - 1 година (процесуальне питання, що не потребує значного часу), вартість - 2   570, 04 грн; 
13. участь 07.06.2019 двічі в судовому засіданні - 2 години, вартість - 5 140, 08 грн; 14. аналіз позову ПАТ "Тутковський" у справі № 910/5853/19 - 3 години, вартість -         7   710, 12 грн; 
15. аналіз позову ПАТ "Тутковський" у справі №910/5855/19 - 2 години (з урахуванням аналізу двох попередніх позовів, пов`язаними з даним), вартість -             5  140, 08 грн; 
16. участь 21.06.2019 у судовому засіданні - 1 година, вартість - 2   570, 04 грн; 
17. написання заяви про застосування позовної давності враховано в пункті 6 опису послуг, а тому не підлягає задоволенню; 
18. участь 10.07.2019 у судовому засіданні - 0, 5 години, вартість - 1 267, 50 грн; 
19. ознайомлення з матеріалами об`єднаної справи - 1 година, вартість - 2    534, 99 грн; 
20. участь 31.07.2019 у судовому засіданні - 1 година 20 хв., вартість - 3 295, 49 грн. Загальна вартість таких послуг складає 37 005, 54 грн;

- суд апеляційної інстанції взяв до уваги розподіл відповідних витрат на позивачів, здійснений АТ "Банк "Український капітал" у його заяві,  та, враховуючи проведений судом перерахунок понесених витрат на предмет розумності та співмірності у даній справі, визнав обґрунтованим покладення судових витрат на правничу допомогу, понесених АТ "Банк "Український капітал", на позивачів в такому розмірі: на ТОВ "Тутковський інтегровані рішення" 47   832, 31 грн та на ПАТ "Тутковський" 19 173, 23 грн.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, АТ "Банк "Український капітал" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 в частині скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 у справі №910/3437/19 про задоволення заяви АТ "Банк "Український капітал" та стягнути з ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" 45 098,32 грн та з ПАТ "Тутковський" 24 307,15 грн на користь АТ "Банк "Український капітал".

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, мотивовано тим, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з неправильним застосуванням статті 126 ГПК України та без урахування висновків щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду:
- від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, від 08.04.2019 у справі № 922/619/18, від 29.03.2018 у справі № 907/357/16, від 18.12.2018 у справі 910/4881/18 щодо можливості зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу виключно на підставі відповідного клопотання учасника справи, покладення обов`язку доведення неспівмірності витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення таких витрат та відсутності правових підстав для зміни (у тому числі зменшення) розміру компенсації, понесених стороною при розгляді справи витрат на правову допомогу з ініціативи суду;
- від 12.09.2019 у справі № 908/1654/18, від 13.08.2019 у справі № 910/9784/18, від 19.11.2019 у справі № 5023/5587/12 стосовно того, що суди, визначаючи розмір суми, який підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Крім того, скаржник вказує на те, що у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 823/2638/18 та від 09.07.2019 у справі № 923/726/18 зазначено, що процесуальним законом від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, а не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, а є достатнім підтвердження лише кількості такого часу, навіть без обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Ухвалою Верховного Суду від 20.04.2021, зокрема відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Банк "Український капітал" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 та призначено до розгляду на 20.05.2021. 

Також ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі №910/3437/19 у частині стягнення з ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" 47832,31 грн на користь ПАТ "Банк "Український капітал"; прийняти нове рішення, яким відмовити ПАТ "Банк "Український капітал" у задоволенні клопотання про стягнення витрат на оплату правничої допомоги в розмірі 47 832,31 грн з ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення", понесених у зв`язку з розглядом справи № 910/3437/19.

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, мотивовано тим, що судами неправильно застосовано положення статті 126 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №906/194/18, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18 та від 31.01.2019 у справі №19/64/2012/5003. При цьому скаржник зазначає, що при прийнятті додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі № 910/3437/19 у частині стягнення з ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" 47 832,31 грн на користь АТ "Банк "Український капітал" було порушено вимоги щодо обов`язковості підтвердження оплати понесених судових витрат, критеріїв їх розумності та співрозмірності, а також не враховано ті обставини, що ці витрати не мають характеру необхідних, у зв`язку з чим підстави для покладення витрат на професійну правничу допомогу адвоката на ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" відсутні, що, в свою чергу, свідчить про порушення процесуального законодавства судом при прийнятті додаткової постанови.

Ухвалою Верховного Суду від 20.04.2021, зокрема відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі №910/3437/19, призначено до розгляду на 20.05.2021, вирішено здійснювати спільний розгляд із касаційною скаргою  АТ "Банк "Український капітал".

Крім того, до Верховного Суду звернулося з касаційною скаргою ПАТ "Тутковський", в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі №910/3437/19 у частині стягнення з ПАТ "Тутковський" 19 173,23 грн на користь АТ "Банк "Український капітал"; прийняти нове рішення, яким відмовити АТ "Банк "Український капітал" у задоволенні клопотання про стягнення витрат на оплату правничої допомоги в розмірі                   19 173,23 грн з ПАТ "Тутковський", понесених у зв`язку з розглядом справи  №910/3437/19.

Касаційну скаргу, з посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, мотивовано тим, що судами неправильно застосована норма права, а саме стаття 126 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 906/194/18, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18 та від 31.01.2019 у справі №    19/64/2012/5003. При цьому скаржник зазначає, що при прийнятті додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі №910/3437/19 у частині стягнення з ПАТ "Тутковський" 19 173,23 грн на користь АТ "Банк "Український капітал" було порушено вимоги щодо обов`язковості підтвердження оплати понесених судових витрат, критеріїв їх розумності та співрозмірності, а також не враховано тих обставин, що ці витрати не мають характеру необхідних, у зв`язку з чим підстави для покладення витрат на професійну правничу допомогу адвоката на ПАТ "Тутковський" відсутні, що, в свою чергу, свідчить про порушення процесуального законодавства судом при прийнятті додаткової постанови.  

Ухвалою Верховного Суду від 20.04.2021, зокрема відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ "Тутковський" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі №910/3437/19, призначено до розгляду на 20.05.2021, вирішено здійснювати спільний розгляд із касаційними скаргами АТ "Банк "Український капітал" та ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення".

Відзиви на касаційну скаргу від учасників справи до Верховного Суду не надходили. 

Касаційне провадження щодо розгляду цієї скарги здійснюється з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Дослідивши доводи касаційних скарг АТ "Банк "Український капітал", ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" та ПАТ "Тутковський", зміст судових рішень у їх контексті та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження за вказаними касаційними скаргами у справі №910/3437/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Касаційні провадження за касаційними скаргами АТ "Банк "Український капітал", ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" та ПАТ "Тутковський" у цій справі відкриті на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. 

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 №925/3/17, пункт 40 постанови від 25.04.2018 №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та 13.09.2017 у справі №923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 вказаного Закону).

За змістом пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим, відповідно до статті 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 зазначеного Кодексу ). 

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України). 

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 цього Кодексу).

Верховний Суд звертає увагу на те, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. 

При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19. 

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанови Верховного Суду від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18 ).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд зазначає, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих у підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Із матеріалів справи убачається, що АТ "Банк "Український капітал" заявляло до стягнення з ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" та ПАТ "Тутковський" на загальну суму  136  411,01 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом даної справи.

Суд першої інстанції, врахувавши норми ГПК України та встановлені обставини, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення всієї суми витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом даної справи, оскільки такі витрати, на думку суду, є документально підтвердженими, співмірними зі складністю справи та наданих послуг, а також часом витраченим на надання таких послуг та відповідно їх обсягом.

Однак суд апеляційної інстанції, ураховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а також розумність їх розміру; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вищезазначеної заяви АТ "Банк "Український капітал". 

Ураховуючи конкретні обставини справи, суд апеляційної інстанції оцінив у сукупності надані АТ "Банк "Український капітал" докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, детально проаналізував їх, здійснив детальний розрахунок, розписав свою мотивацію та в результаті дійшов висновку, що визначений АТ "Банк "Український капітал" розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі є таким, що не в повній мірі відповідає критеріям розумності та співмірності, а тому підлягає визначенню до стягнення відповідно до проведеного судом розрахунку.

Як убачається зі змісту постанови суду апеляційної інстанції, суд виходив з критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та доведеності того, що такі витрати були фактичними, а їхній розмір відповідає цим критеріям, що узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини.

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Доводи касаційних скарг АТ "Банк "Український капітал", ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" та ПАТ "Тутковський" ніяким чином не спростовують наведених висновків ані суду першої інстанції (у залишеній без змін судом апеляційною інстанції частині), ані господарського суду апеляційної інстанції і, крім цього, зводяться до незгоди з наданою оцінкою судами доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу; однак перевірка таких доводів перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки останній згідно з частиною другою статті 300 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Твердження АТ "Банк "Український капітал" про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 08.04.2019 у справі № 922/619/18, від 29.03.2018 у справі №907/357/16, від 18.12.2018 у справі 910/4881/18, від 12.09.2019 у справі №908/1654/18, від 13.08.2019 у справі №910/9784/18, від 19.11.2019 у справі №5023/5587/12, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18 та від 09.07.2019 у справі №923/726/18, а також аналогічні за змістом доводи касаційних скарг ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" та ПАТ "Тутковський" про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 126 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду щодо питання застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №906/194/18, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18 та від 31.01.2019 у справі №19/64/2012/5003, не приймаються Верховним Судом з огляду на вказані вище критерії (елементи) визначення подібності правовідносин, оскільки зазначені постанови ухвалені за різної доказової бази на підтвердження витрат на правову допомогу, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах.

Крім того, аргументи скаржників про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у вищезазначених постановах Верховного Суду, ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів та надання оцінки обставинам у даній справі крізь призму встановлених обставин у інших справах, а, отже, не стосуються питання правозастосовчої практики.

У контексті наведеного відсутні підстави стверджувати, що висновки суду першої інстанції (у залишеній без змін судом апеляційною інстанції частині),  а також апеляційного господарського суду не відповідають/суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилаються скаржники щодо застосування статей 126, 129 ГПК України. 

Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, колегія суддів переглянула справу в межах усіх доводів касаційної скарги, та з урахуванням установлених у справі конкретних обставин, не наділена повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією з основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України"). 

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". 

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право,  як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, і матеріали справи, зважаючи на зміст спірних правовідносин, суть спору, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційними скаргами АТ "Банк "Український капітал", ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" та ПАТ "Тутковський". 

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Банк "Український капітал" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 та касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" та Приватного акціонерного товариства "Тутковський" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі №910/3437/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          Т. Малашенкова 

Суддя                                                                                                           І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                                            В. Селіваненко