ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 червня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 731/66/21
Головуючий у першій інстанції – Савенко А. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/809/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Харечко Л.К.
секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:
боржник: ОСОБА_1 
стягувач: ОСОБА_2 
Черкаський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Варвинського  районного суду Чернігівської області у складі судді Савенка А.І. від 01.04.2021 року, місце постановлення ухвали смт.Варва, у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання дубліката виконавчого листа, виданого Варвинським районним судом Чернігівської області на виконання рішення у цивільній справі №2504/961/12 від 28.12.2012 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, який перебуває на виконанні у Черкаському районному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), таким, що частково не підлягає виконанню,

                          В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання дубліката виконавчого листа, виданого Варвинським районним судом Чернігівської області на виконання рішення у цивільній справі №2504/961/12 від 28.12.2012 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, який перебуває на виконанні у Черкаському районному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), таким, що частково не підлягає виконанню. В обґрунтування вимог поданої заяви ОСОБА_1 зазначав, що 03.07.2014 року між ним та стягувачем ОСОБА_2 відбулась домовленість про те, що вона письмово відмовиться від стягнення з нього аліментів, які за рішенням суду становлять 1/3 частку всіх видів його заробітку (доходу), і при цьому, погодиться на отримання аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. щомісячно. На виконання вказаної домовленості стягувач ОСОБА_2 надала державному виконавцю ЦВ ДВС ЧМУЮ Безживотній Г.І. розписку від 03.07.2014 року про відмову від стягнення зі ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , та згоду на отримання аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн., яку ОСОБА_1 сплачуватиме до 25 числа щомісяця. ОСОБА_1 03.07.2014 року надав державному виконавцю розписку про обов`язок сплачувати аліменти на користь стягувача ОСОБА_2 на утримання сина у твердій грошовій сумі, у розмірі 500 грн. до 25 числа щомісяця. На підставі отриманих від стягувача та боржника розписок державний виконавець Безживотна Г.І. винесла постанову про повернення виконавчого листа про стягнення аліментів стягувачу. ОСОБА_1 вказує, що він, як боржник, виконував свій обов`язок по сплаті аліментів добровільно, поза межами виконавчого провадження, сумлінно сплачував аліменти у твердій грошовій сумі, по 500 грн. щомісячно, заборгованості не допускав, мав переплату. ОСОБА_1 зазначає, що за період з липня 2014 року по квітень 2020 року він мав сплатити аліменти на загальну суму 35 000 грн., а сплатив 41 695 грн. ОСОБА_1 стверджує, що за усною домовленістю із стягувачем, у той час, коли вона була відсутня за місцем проживання та не мала можливості отримувати грошові перекази, він сплачував аліменти на рахунок матері стягувача - ОСОБА_4 . У 2020 році ОСОБА_2 подала до Черкаського районного відділу ДВС ЦМУ МЮ дублікат виконавчого листа, виданий Варвинським районним судом Чернігівської області 18.03.2020 року у справі №731/87/20, провадження №6/731/4/20, на виконання рішення суду від 28.12.2012 року про стягнення зі ОСОБА_1 аліментів на утримання сина у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу). 16.04.2020 року державний виконавець Веліканова К.С. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження за вказаним дублікатом виконавчого листа, та нарахувала ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.02.2021 року у сумі 108 438,02 грн. ОСОБА_1 вважає, що існуюча між ним та стягувачем домовленість, яка узгоджується зі статтею 181 Сімейного кодексу України, є підставою для визнання дубліката виконавчого листа таким, що частково не підлягає виконанню за період із серпня 2014 року до січня 2021 року. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просив суд визнати дублікат виконавчого листа, виданого Варвинським районним судом Чернігівської області на виконання рішення у цивільній справі № 2504/961/12 від 28.12.2012 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини таким, що частково не підлягає виконанню за період з серпня 2014 року до січня 2021 року.

Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 01.04.2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання дубліката виконавчого листа, виданого Варвинським районним судом Чернігівської області на виконання рішення у цивільній справі №2504/961/12 від 28.12.2012 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, який перебуває на виконанні у Черкаському районному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), таким, що частково не підлягає виконанню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Варвинського районного суду Чернігівської області від 01.04.2021 року та прийняти постанову, якою визнати таким, що частково не підлягає виконанню, а саме за строк з серпня 2014 року по січень 2021 року, дублікат виконавчого листа, виданий Варвинським районним судом Чернігівської області на виконання рішення у цивільній справі №2504/961/12 від 28.12.2012 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, який перебуває на виконанні у Черкаському районному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 01.04.2021 року є незаконною і необґрунтованою, і за даних обставин, підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам по справі, а саме, заяві стягувача ОСОБА_2 від 03.07.2014 року, подану державному виконавцю про відмову від стягнення аліментів, і заяві ОСОБА_1 державному виконавцю, в якій він вказав про свій обов`язок сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісяця до 25 числа. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_2 в період з 03.07.2014 року (момент звернення із заявою про відмову від стягнення аліментів), і до подання державному виконавцю дубліката виконавчого листа від 18.03.2020 року, не вчинила жодних дій щодо цієї заяви (не відкликала цю заяву, не оскаржила дії, бездіяльність старшого державного виконавця ЦВ ДВС ЧМУЮ Безживотної Г.І., в тому числі, і прийняту нею постанову від 16.07.2014 року про повернення виконавчого листа), не зверталась до боржника ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, тощо. За даних обставин, ОСОБА_1 вказує, що стягувача ОСОБА_2 повністю задовольняла постанова від 16.07.2014 року про повернення виконавчого листа, а також розмір аліментів, які ОСОБА_1 добросовісно сплачував га користь стягувача. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції не звернув уваги, і не зазначив у оскаржуваній ухвалі, що є чинною постанова старшого державного виконавця ЦВ ДВС ЧМУЮ Безживотної Г.І. від 16.07.2014 року (ВП №36071886) про повернення стягувачу ОСОБА_2 виконавчого листа від 15.01.2013 року №2/2504/207/12. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_4 - мати стягувача ОСОБА_2 не могла бути стороною виконавчого провадження, але отримувала грошові перекази аліментів від ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 . Доводи апеляційної скарги вказують, що неявка в судове засідання стягувача ОСОБА_2 і ОСОБА_4 унеможливила перевірку правдивості пояснень представника стягувача ОСОБА_2 - адвоката Дуденок О.О., яка заперечувала використання отриманих ОСОБА_4 від ОСОБА_1 грошових коштів - аліментів на користь ОСОБА_3 . Доводи апеляційної скарги зазначають, що не відповідають обставинам справи викладені в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції від 01.04.2021 року висновки про те, що боржник ОСОБА_1 недобросовісно в строк з липня 2014 року по січень 2021 року виконував обов`язок зі сплати аліментів на користь стягувача ОСОБА_2 , оскільки добросовісність дій боржника є підтвердженою по справі належними доказами. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції при розгляді даної справи неправильно застосував норми матеріального права - застосував закон, який не підлягає застосуванню, а саме, статті 179, 189, 192, 194 Сімейного кодексу України, статті 12, 22, 26, 49, 50, 51 Закону України від 21.04.1999 року №606-XIV ”Про виконавче провадження”, статті 12, 37, 39, 40 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІ ”Про виконавче провадження”, та не застосував норми матеріального права, які підлягали  застосуванню, а саме, частини 1,2,4 статті 47 Закону України від 21.04.1999 року №606-XIV ”Про виконавче провадження”.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Нестеренко О.Ф. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги. 
В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник ОСОБА_2 - адвокат Дуденок О.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, як безпідставну, та залишити без змін обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції від 01.04.2021 року. 
В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 , представник Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку. 

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 28.12.2012 року, яке набрало законної  сили,   стягнуто  зі  ОСОБА_1   на  користь  ОСОБА_2   аліменти  на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.10.2012 року, і до досягнення дитиною повноліття. 
Як вбачається із розписки стягувача ОСОБА_2 від 03.07.20114 року (а.с.9), вона відмовилась від стягнення аліментів зі ОСОБА_1 , та згодна на сталу суму в розмірі 500 грн., яку ОСОБА_1 сплачуватиме щомісяця до 25 числа. 
У своїй розписці від 03.07.2014 року боржник ОСОБА_1 зобов`язується сплачувати на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі сталої суми 500 грн. до 25 числа кожного місяця (а.с.10).
Постановою старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС Черкаського МУЮ Безживотної Г.І. від 16.07.2014 року виконавчий лист №2/2504/207/12, виданий 15.01.2013 року Варвинським районним судом Чернігівської області про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі 1/3 частини, повернуто стягувачу, згідно її письмової заяви від 03.07.2014 року (а.с.8).
20.03.2020 року ОСОБА_2 звернулась до Черкаського РВ ДВС із заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 28.12.2012 року про стягнення зі ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) (а.с.79).
Постановою старшого державного виконавця Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Веліканової К.С. від 16.04.2020 року було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого згідно рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 28.12.2012 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.10.2012 року, і до досягнення дитиною повноліття (а.с.11).  
01.02.2021 року, 31.03.2021 року державним виконавцем здійснено розрахунки заборгованості боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів (з врахуванням коштів, сплачених боржником на користь стягувача ОСОБА_2 у період з серпня 2014 року до січня 2021 року та до березня 2021 року, відповідно) (а.с.12-13,125,зворот - 127).
Як вбачається з ухвали суду першої інстанції від 01.04.2021 року, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання дубліката виконавчого листа, виданого Варвинським районним судом Чернігівської області на виконання рішення у цивільній справі №2504/961/12 від 28.12.2012 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, який перебуває на виконанні у Черкаському районному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), таким, що частково не підлягає виконанню, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання дубліката вказаного виконавчого листа таким, що частково не підлягає виконанню. При цьому, суд першої інстанції зазначив у оскаржуваній ухвалі від 01.04.2021 року, що оскільки рішення суду про стягнення зі ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно набрало законної сили, дане рішення не скасовано, та є обов`язковим до виконання, ОСОБА_1 не доведено, що він укладав із стягувачем нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів на утримання дитини в іншому розмірі, відсутні судові рішення про зменшення розміру аліментів, які стягуються за рішенням суду від 28.12.2012 року, про звільнення від сплати аліментів, про затвердження мирової угоди між сторонами виконавчого провадження або про затвердження заяви про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення, а також відсутні докази на підтвердження того, що виконавчий документ видано помилково або виконано в повному обсязі, то у суду відсутні законні підстави для визнання дубліката виконавчого листа таким, що частково не підлягає виконанню. 

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 01.04.2021 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання дубліката виконавчого листа таким, що частково не підлягає виконанню, фактичним обставинам справи та нормам права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали Варвинського районного суду Чернігівської області від 01.04.2021 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.             

Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам по справі, а саме, заяві стягувача ОСОБА_2 від 03.07.2014 року, поданій державному виконавцю про відмову від стягнення аліментів, і заяві ОСОБА_1 державному виконавцю, в якій він вказав про свій обов`язок сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісяця до 25 числа. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_2 в період з 03.07.2014 року (момент звернення із заявою про відмову від стягнення аліментів), і до подання державному виконавцю дубліката виконавчого листа від 18.03.2020 року, не вчинила жодних дій щодо цієї заяви (не відкликала цю заяву, не оскаржила дії, бездіяльність старшого державного виконавця ЦВ ДВС ЧМУЮ Безживотної Г.І., в тому числі, і прийняту нею постанову від 16.07.2014 року про повернення виконавчого листа), не зверталась до боржника ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, тощо. За даних обставин, ОСОБА_1 вказує, що стягувача ОСОБА_2 повністю задовольняла постанова від 16.07.2014 року про повернення виконавчого листа, а також розмір аліментів, які ОСОБА_1 добросовісно сплачував на користь стягувача. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції не звернув уваги, і не зазначив у оскаржуваній ухвалі, що є чинною постанова старшого державного виконавця ЦВ ДВС ЧМУЮ Безживотної Г.І. від 16.07.2014 року (ВП №36071886) про повернення стягувачу ОСОБА_2 виконавчого листа від 15.01.2013 року №2/2504/207/12. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_4 - мати стягувача ОСОБА_2 не могла бути стороною виконавчого провадження, але отримувала грошові перекази аліментів від ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 . Доводи апеляційної скарги вказують, що неявка в судове засідання стягувача ОСОБА_2 і ОСОБА_4 унеможливила перевірку правдивості пояснень представника стягувача ОСОБА_2 - адвоката Дуденок О.О., яка заперечувала використання отриманих ОСОБА_4 від ОСОБА_1 грошових коштів - аліментів на користь ОСОБА_3 . Доводи апеляційної скарги зазначають, що не відповідають обставинам справи викладені в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції від 01.04.2021 року висновки про те, що боржник ОСОБА_1 недобросовісно в строк з липня 2014 року по січень 2021 року виконував обов`язок зі сплати аліментів на користь стягувача ОСОБА_2 , оскільки добросовісність дій боржника є підтвердженою по справі належними доказами. Доводи апеляційної скарги стверджують, що суд першої інстанції при розгляді даної справи неправильно застосував норми матеріального права - застосував закон, який не підлягає застосуванню, а саме, статті 179, 189, 192, 194 Сімейного кодексу України, статті 12, 22, 26, 49, 50, 51 Закону України від 21.04.1999 року №606-XIV ”Про виконавче провадження”, статті 12, 37, 39, 40 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІ ”Про виконавче провадження”, та не застосував норми матеріального права, які підлягали  застосуванню, а саме, частини 1,2,4 статті 47 Закону України від 21.04.1999 року №606-XIV ”Про виконавче провадження”.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 01.04.2021 року, виходячи із наступного.   

Відповідно до приписів ч.1 статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Згідно ч.2 статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Згідно ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 16.01.2018 року у справі №755/15479/14-ц, провадження №61-1592св17, підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам по справі, а саме, заяві стягувача ОСОБА_2 від 03.07.2014 року, поданій державному виконавцю про відмову від стягнення аліментів, і заяві ОСОБА_1 державному виконавцю, в якій він вказав про свій обов`язок сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісяця до 25 числа.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 01.04.2021 року, виходячи із наступного.   
Приписами статті 434 ЦПК України передбачена можливість укладення мирової угоди між сторонами виконавчого провадження, а також звернення до державного або приватного виконавця із заявою про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення. Вказані документи подаються в письмовій формі виконавцю, який не пізніше триденного строку передає її для затвердження до суду, який видав виконавчий документ. Питання затвердження мирової угоди у процесі виконання рішення, задоволення заяви про відмову стягувача від примусового виконання рішення вирішується судом протягом десяти днів з дня надходження до суду відповідної заяви, про що постановляється ухвала.
Так само були врегульовані вказані відносини і статтею 372 ЦПК України у редакції, яка діяла у хронологічний період з 03.07.2014 року до 15.12.2017 року.
Відповідно до ч.3 статті 434 ЦПК України, суд має право відмовити у затвердженні мирової угоди у процесі виконання рішення з підстав, визначених статтею 207 цього Кодексу, а у задоволенні заяви про відмову від примусового виконання рішення - з підстав, визначених статтею 206 цього Кодексу. 
Згідно положень ч.2 статті 372 ЦПК України у редакції, яка діяла у хронологічний період з 03.07.2014 року до 15.12.2017 року, суд має право перевірити і не визнати мирову угоду або не прийняти відмову стягувача від примусового виконання, якщо це суперечить закону або порушує права чи свободи інших осіб. 
Відповідно до п.1,п.2 статті 39 Закону України ’’Про виконавче провадження’’, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.        
Доказів на підтвердження факту існування ухвали суду про затвердження мирової угоди між сторонами виконавчого провадження або затвердження заяви про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення, матеріали даної справи не містять. 
Судом першої інстанції зазначено у оскаржуваній ухвалі від 01.04.2021 року, що ні ЦПК України, ні Законом України ”Про виконавче провадження”, ні Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року (із змінами), не передбачено можливості остаточного припинення стягнення аліментів на утримання дитини (без права повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання протягом строків, встановлених законом) та втрати чинності рішенням суду про стягнення аліментів на підставі розписок стягувача та боржника про досягнення певної домовленості, поданих у простій письмовій формі державному виконавцю.  

Доводи апеляційної скарги стверджують, що ОСОБА_2 в період з 03.07.2014 року (момент звернення із заявою про відмову від стягнення аліментів), і до подання державному виконавцю дубліката виконавчого листа від 18.03.2020 року, не вчинила жодних дій щодо цієї заяви (не відкликала цю заяву, не оскаржила дії, бездіяльність старшого державного виконавця ЦВ ДВС ЧМУЮ Безживотної Г.І., в тому числі, і прийняту нею постанову від 16.07.2014 року про повернення виконавчого листа), не зверталась до боржника ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, тощо. За даних обставин, ОСОБА_1 вказує, що стягувача ОСОБА_2 повністю задовольняла постанова від 16.07.2014 року про повернення виконавчого листа, а також розмір аліментів, які ОСОБА_1 добросовісно сплачував на користь стягувача. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції не звернув уваги, і не зазначив у оскаржуваній ухвалі, що є чинною постанова старшого державного виконавця ЦВ ДВС ЧМУЮ Безживотної Г.І. від 16.07.2014 року (ВП №36071886) про повернення стягувачу ОСОБА_2 виконавчого листа від 15.01.2013 року №2/2504/207/12.
Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 01.04.2021 року, виходячи із наступного.     
Відповідно до п.1 ч.1 статті 37 Закону України ”Про виконавче провадження”, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа. Разом з тим, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (ч.5 статті 37 Закону України ’’Про виконавче провадження’’).
Згідно ч.3 статті 12 Закону України ’’Про виконавче провадження’’, виконавчий документ про стягнення періодичних платежів, зокрема, у справах про стягнення аліментів, може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. 
Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 28.12.2012 року, яке набрало законної сили,  стягнуто  зі  ОСОБА_1   на  користь  ОСОБА_2   аліменти  на  утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.10.2012 року, і до досягнення дитиною повноліття. 
Як вбачається з матеріалів справи, 20.03.2020 року ОСОБА_2 звернулась до Черкаського РВ ДВС із заявою про примусове виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 28.12.2012 року про стягнення зі ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) (а.с.79).

Доводи апеляційної скарги зазначають, що не відповідають обставинам справи викладені в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції від 01.04.2021 року висновки про те, що боржник ОСОБА_1 недобросовісно в строк з липня 2014 року по січень 2021 року виконував обов`язок зі сплати аліментів на користь стягувача ОСОБА_2 , оскільки добросовісність дій боржника є підтвердженою по справі належними доказами.
На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 01.04.2021 року, виходячи із наступного.     
Згідно статті 3 (ч.1) Конвенції про права дитини, ІНФОРМАЦІЯ_2 , (редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), Конвенцію ратифіковано Постановою ВР №789-XII від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Частинами 2,3 статті 11 Закону України ”Про охорону дитинства” визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, яка регламентує обов`язок батьків утримувати дитину, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч.2 статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
При вирішенні даного спору судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги та враховано ті обставини, що аліменти покликані забезпечувати належний рівень розвитку і життя дитини. При цьому, аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно явно не здатні забезпечити потреб дитини та, починаючи з 01.12.2016 року, є меншими навіть за гарантований законодавством мінімальний розмір, який наразі встановлено на рівні 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що судом не враховано тих обставин, що мати стягувача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 отримувала від ОСОБА_1 грошові перекази аліментів на утримання ОСОБА_3 , не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції від 01.04.2021 року, виходячи із наступного. ОСОБА_4 не є стороною виконавчого провадження, розписки заявника ОСОБА_1 та стягувача ОСОБА_2 не містять в собі відповідної інформації щодо домовленості між ними про виплату аліментів на користь ОСОБА_4 . В матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, у розумінні статей 77,80 ЦПК України, на підтвердження тих обставин, що кошти, отримані ОСОБА_4 , використані на утримання дитини, та отримані саме в рахунок виконавчого листа.  Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.          

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 01.04.2021 року, постановленої судом на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які учасники судового розгляду даної справи посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду справи. 

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу   ОСОБА_1    залишити   без   задоволення,   а   ухвалу  Варвинського районного суду Чернігівської області від 01.04.2021 року - залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                               
                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Варвинського  районного суду Чернігівської області від 01 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:                                       Судді: