КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                        
Справа № 2-3177-1/06                                                                   Головуючий у 1-й інст. - Горбенко Н.О.
Апеляційне провадження 22-ц/824/9892/2021                                                       Доповідач - Рубан С.М.

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
          29 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Кулікова С.В., Мараєва Н.Є.
                                          при секретарі              Загородній С.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від  11 травня  2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Духоборової А.М., стягувач - ОСОБА_3 ,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із скаргою на дії державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Духоборової А.М., якою просив:
 
 визнати неправомірною та скасувати довідку-розрахунок заборгованості за вих. №38639/13 від 26 березня 2021 року ОСОБА_1 по аліментам, починаючи з 22 листопада 2010 року по 28 лютого 2021 року, складену державним виконавцем Оболонського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Духоборовою А.М. в рамках виконавчого провадження №62714396; 
 
зобов`язати Оболонський районний відділ ДВС у м. Києві здійснити розрахунок заборгованості ОСОБА_1 про нараховані та сплачені аліменти у виконавчому провадженні № 62714396 за минулий час, але не більше як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання із зменшенням розміру аліментів, які розраховані виходячи із середньомісячної заробітної плати у м. Києві на 19,5% та врахуванням платежів ОСОБА_1 за аліментами за червень 2018 року - жовтень 2020 року у розмірі 116 316 грн.
 
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що у провадженні Оболонського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження №62714396 з виконання виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом м. Києва від 22 грудня 2006 року №2-3177-1/2006 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання доньки в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22 листопада 2006 року і до досягнення дитиною повноліття.
 
19 березня 2021 року  представником ОСОБА_1 направлено на адресу Оболонського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про перерахунок розміру аліментів та відрахування заборгованості по аліментам за місцем працевлаштування боржника. В обґрунтування заяви представником зазначено, що виникла необхідність врахування заробітної плати боржника за період 2010-2012 роки, здійснених боржником аліментних платежів за 2018-2020 роки та необхідністю зменшення розміру аліментів, що нараховані виходячи із середньомісячної заробітної плати у м. Києві на 19,5 %.
 
23 березня 2021 року представником боржника направлено на адресу Оболонського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заяву про здійснення розрахунку аліментів за 3 роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, а не за 10 років як було здійснено державним виконавцем.
 
Відповідно до довідки-розрахунку №38639/13 від 26 березня 2021 року заборгованості ОСОБА_1 по аліментам, починаючи з 22 листопада 2010 року по 28 лютого 2021 року вбачається, що державним виконавцем лише частково враховано вимоги заяв боржника.
 
ОСОБА_1 вказав, що розрахунок заборгованості по аліментам здійснено за 10 років, які передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, а не за 3 роки, як це було передбачено законом станом на день видачі виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2006 року №2-3177-1/2006.
 
Посилається на те, що довідка-розрахунок №38639/13 від 26 березня 2021 року станом на 01 березня 2021 року за період з 22 листопада 2010 року по 28 лютого 2021 року є неправомірною, оскільки заборгованість по аліментам розрахована за невірний минулий період, частина заборгованості, яка розрахована із розрахунку середньомісячної заробітної плати у м. Києві, визначена без її зменшення на 19,5 %, у довідці-розрахунку не враховано сплачені боржником аліменти за 2018-2020 роки.
 
Скаржник вважає, що вищевказані дії державного виконавця є неправомірними, а складена довідка-перерахунок заборгованості від 26 березня 2021 року підлягає скасуванню.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від  11 травня  2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Духоборової А.М., стягувач - ОСОБА_3 - відмовлено.
 
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 частково:
 
-         Визнати неправомірною та скасувати довідку - розрахунок за вих. № 38639/13 від 26 березня 2021 року заборгованості ОСОБА_1 по аліментам, починаючи з 22 листопада 2010 року по 28 лютого 2021 року, складену державним виконавцем Оболонського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) Духоборовою Анастасією в рамках ВП № 62714396;
-         зобов`язати Оболонський районний відділ ДВС у м. Києві здійснити розрахунок заборгованості ОСОБА_1 про нараховані та сплачені аліменти у виконавчому провадженні № 62714396 за минулий час, але не більше як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання із зменшенням розміру аліментів, які розраховані виходячи із середньомісячної заробітної плати у м. Києві на 19,5% та врахуванням платежів ОСОБА_1 за аліментами за червень 2018 року - жовтень 2020 року у розмірі 116 316 грн.
         Посилається на те, що до виконавчої служби ОСОБА_3 звернулася із заявою про примусове виконання рішення суду лише у серпні 2020 року. Крім того, з 2006 року по 2020 рік, у зв`язку з добровільною сплатою                  ОСОБА_1 аліментів, у ОСОБА_3 не було претензій до нього щодо виконання відповідного обов`язку, будь - які пропозиції чи вимоги щодо сплати аліментів та незгоду із розміром аліментних платежів стягувач не заявляла.
        Розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за аліментами зроблений з урахуванням 10 років, які передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, а не за 3 роки, як це було передбачено законом станом на день видачі виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2006 року № 2-3177-1/2006.
        Скаржник посилається на те, що здійснення державним виконавцем розрахунку заборгованості за 10 років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, свідчить про застосування зворотної дії Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, а заборгованість ОСОБА_1 підлягає перерахунку з урахуванням минулого часу, який становить 3 роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.
        Від представника стягувача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу без змін. Вказує на те, що доводи та вимоги апеляційної скарги є безпідставними та такими які не відповідають дійсним обставинам  та не ґрунтуються на належних, допустимих, достовірних і достатніх доказах, є маніпулятивними та спрямованими на подальше порушення прав дитини.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
 
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
 Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що в частині здійснення розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні №62714396 не більше, ніж за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа, належить відмовити оскільки ч.1 ст.194 СК України передбачено стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання (частина перша статті 194 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2475 -  VIII від 03.07.2018  року). Враховуючи положення ст.5 ЦК України цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, на час пред`явлення виконавчого листа до виконання застосовуються положення .ч.1 ст.194 СК України із змінами, внесеними згідно із Законом № 2475-VIII від 03.07.2018року.
 
Крім цього, аліменти - це платежі цільового призначення, а у відомостях не зазначено платежів як «аліменти».
 
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2006 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 22 листопада 2006 року і до повноліття дитини в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку щомісячно але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 12).
Судом встановлено, що 22 грудня 2006 року Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №2-3177-1/2006 (а.с. 87, 88).
Постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Духоборовою А.М. відкрито виконавче провадження              № 62714396 від 06 серпня 2006 року на підставі виконавчого листа №2-3177-1/2006, виданого 22 грудня 2006 року Святошинським районним судом                   м. Києва щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 24 листопада 2006 року  і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 31, 89-90).
Як вбачається з довідки - розрахунку заборгованості по аліментам ОСОБА_1 №38639/13 від 24 вересня 2020 року, складеної державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Духоборовою А.М., заборгованість по аліментам станом на 01 вересня 2020 року за період 2010 року по 2020 рік становить 344 721 грн (а.с. 91- 98).
Відповідно до довідки розрахунку заборгованості по аліментам за виконавчим листом №2-3177-1/2006 від 22 грудня 2006 року станом на 01 жовтня 2020 року заборгованість становить 350 320 грн (а.с. 111).
Станом на 01 березня 2021 року  ОСОБА_1 має заборгованість по аліментам у розмірі 380 971 грн 31 к., що підтверджується довідкою - розрахунком №386/13 від 01 березня 2021 року, складеною державним виконавцем Духоборовою А.М. у рамках виконавчого провадження №62714396 (а.с.113-114).
Відповідно до довідки - розрахунку №38639/13 від 26 березня 2021 року за період 22 листопада 2010 року  по 28 лютого 2021 року заборгованість ОСОБА_1 по аліментам становить 342 696 грн 88 к. із врахуванням квитанції про сплату аліментів на суму 6 965 рн (а.с. 33-36, 134-141).
При цьому, станом  на 01 квітня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 згідно з виконавчим листом № 2-3177-1/2006 від 22 грудня 2006 року виданого Святошинським районним судом м. Києва становить  331 123 грн 02 к., що підтверджується довідкою - розрахунком по сплаті аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки №38639/13 від 14 квітня 2021 року (а.с. 144-151).
Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Згідно ч.3 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Згідно п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним Кодексом України, зокрема з урахуванням вимог статей 194, 195 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст.194 СК України (в редакції до внесення змін, що набрали законної сили 28 серпня 2018 року), аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.
У зв`язку із внесеними змінами згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, - аліменти, згідно ч. 1 ст. 194 СК України, можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.
За нормами ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Оскільки стягувач звернувся після 28 серпня 2018 року державний виконавець на підставі нового нормативного регулювання правильно застосував строк нарахування аліментів за минулий період у 10 років.
Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Проте в даному випадку судом не може бути застосований принцип пом`якшення відповідальність боржника, оскільки в даному випадку будуть звужуватись права неповнолітньої ОСОБА_6 .
За приписами ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Так, згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).
 
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
 
При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
 
Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.
 
Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
 
У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Судом встановлено, що Святошинським районним судом м. Києва у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про стягнення аліментів на утримання дитини 22 грудня 2006 року  ухвалено рішення яким задоволено позовні вимоги, 22 грудня 2006 року видано виконавчий лист №2-3177-1/2006.
Виконавче провадження відкрито 06 серпня 2020 року постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Духоборовою А.М.
Отже, з урахуванням викладених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні скарги в частині здійснення розрахунку заборгованості у виконавчому провадженні №62714396 не більше, ніж за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа, оскільки ч.1 ст.194 СК України передбачено стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання (частина перша статті 194 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2475-VIII від 03.07.2018р.). Враховуючи положення ст.5 ЦК України цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, на час пред`явлення виконавчого листа до виконання застосовуються положення.ч.1 ст.194 СК України із змінами, внесеними згідно із Законом № 2475-VIII від 03 липня 2018 року.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно ч.ч.1,2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Частина третя ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. Отже, аліменти - це платежі цільового призначення.
З наявної в матеріалах справи виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період 24 жовтня 2017 року по 08 лютого 2021 року, вбачається, що ним перераховувались кошти на ім`я   ОСОБА_3 .
Тому боржник вважає, що сума перерахованих коштів у розмірі 116 316 грн підлягає врахуванню державним виконавцем при визначенні заборгованості за виконавчим листом № 2-3177-1/2006 від 22 грудня 2006 року. Однак, ці доводи не заслуговують на увагу зважаючи на те, що з указаної виписки не можливо встановити, що перерахування коштів здійснювалось на виконання саме рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2006 року в рахунок сплати аліментів.
А тому відсутні підстави для задоволення скарги в частині зобов`язання Оболонський РВ ДВС у м. Києві здійснити розрахунок заборгованості ОСОБА_1 про нараховані та сплачені аліменти у виконавчому провадженні № 62714396 за минулий час, але не більше як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання із зменшенням розміру аліментів, які розраховані виходячи із середньомісячної заробітної плати у м. Києві на 19,5% та врахуванням платежів ОСОБА_1 за аліментами за червень 2018 року - жовтень 2020 року у розмірі 116 316 грн.
 
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом положень ч.1 ст.194 СК України зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2475 - VIII від 03 липня 2018 року, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи спірні правовідносини у справі стосуються примусового стягнення аліментів, тобто спірними є виконавчі дії, і такі спірні правовідносини не закінчилися до набрання чинності положенням ч.1 ст.194 СК України 28 серпня 2018 року. 
 
За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанціїнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
 
Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування. 
         Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
    Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від  11 травня  2021 року- залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
  
            Повний текст постанови складено 30 червня 2021 року.
 
              Головуючий                                     Рубан С.М.   
              Судді                                                 Кулікова С.В.
                               Мараєва Н.Є.