Постанова
Іменем України
13 травня 2021 року
м. Київ
справа № 2036/2-3/11
провадження № 61-12092св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області, у складі судді Ковригіна О. С., від 24 червня 2019 року, додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області 
від 31 жовтня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Бурлака І. В., Маміної О. В., від 03 червня 
2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2008 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги та остаточно, сформулювавши їх у березні 2014 року, просила суд:
-         встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 у період з 2001 року по 2007 рік;
-         визнати спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибудову до житлового будинку 
АДРЕСА_1 , а також поліпшення до цього будинку, автомобіль ВАЗ 2108, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , утюг, пилосос, сепаратор, соковижималку «Росінка»;
-         визнати за нею право власності на частку у спільному майні, а саме частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;
-         розподілити сумісне майно та визнати за нею право власності на автомобіль ВАЗ 2108, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , утюг, пилосос, сепаратор, соковижималку «Росінка».
Позовні вимоги ОСОБА_1 , з урахуванням заяв про уточнення позову, мотивовані тим, що починаючи із 2001 року по 2007 рік вона разом з 
ОСОБА_2 проживала однією сім`є без реєстрації шлюбу. Останні чотири роки до подачі позову вона та ОСОБА_2 зі згоди ОСОБА_3 проживали в житловому будинку АДРЕСА_1 , який належав дідусеві ОСОБА_2 та в порядку спадкування був переоформлений на ОСОБА_3 . Під час проживання в зазначеному будинку вони спільними зусиллями, за спільні кошти здійснили переобладнання будинку та добудували до нього прибудову. Також ними було проведено опалення і виконані ремонтні роботи в будинку. У зв`язку із проведеними будівельними роботами площа спірного будинку збільшилась із 42 кв. м до 150 кв. м.
Крім того, за спільні кошти було придбано автомобіль ВАЗ 2108, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та побутову техніку, які також є спільним майном.
Інформація про рух справи в суді та короткий зміст рішень суду першої інстанції
Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області, у складі судді Ганенко Т. С., від 05 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2001 року по 2007 рік.
У порядку поділу майна виділено ОСОБА_1 автомобіль ВАЗ 2108, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 17 900 грн, соковижималку, праску, пилосос, сепаратор, пральну машинку-автомат; виділено ОСОБА_2 телевізор «Самсунг», конвектори у кількості двох штук.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за витрати на переобладнання житлового будинку 
АДРЕСА_1 в розмірі 30 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 09 червня 
2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05 грудня 2014 року задоволено. Скасовано заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області 
від 05 грудня 2014 року та призначено справу до розгляду.
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 24 червня 
2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , викладених в позовній заяві від 27 серпня 2008 року, про визнання права власності на 
1/2 частину житлового будинку в порядку забудови відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову та знято арешт з житлового будинку 
АДРЕСА_1 , автомобіля ВАЗ 2108, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначив, що уточнення позовних вимог від 07 вересня 2009 року, від 03 листопада 2009 року, від 24 березня 
2014 року не приймаються до розгляду, оскільки зміна предмету позову відбулась після початку розгляду справи по суті, а тому суд розглядає позовні вимоги, які викладені в позовній заяві від 27 серпня 2008 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на будинок, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить ОСОБА_3 , а тому не може бути об`єктом права спільної сумісної власності 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Крім того, судом враховано, що в матеріалах справи є докази того факту, що ОСОБА_3 за свої кошти купувала будівельні матеріали для прибудови до житлового будинку.
31 жовтня 2019 року Чугуївським міським судом Харківської області, на виконання вимог ухвали Харківського апеляційного суду від 11 вересня 
2019 року, ухвалено додаткове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , викладених в уточненні позовній заяві від 24 березня 
2014 року, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільним сумісним майном та поділ майна - відмовлено.
Додаткове рішення суду обґрунтоване тим, що вимоги позивача відносно встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з 2001 року по 2007 рік недоведені, тому суд не може вважати, що спірне майно було побудовано та придбано ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у вказаний період як однією сім`єю.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Харківського апеляційного суду від 03 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 24 червня 2019 року та додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області 
від 31 жовтня 2019 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову.
Апеляційний суд, змінюючи мотиви для відмови у задоволенні позову, врахував, що ОСОБА_2 із 26 червня 2000 року по 22 вересня 2004 року перебував в іншому шлюбі, після розірвання якого із жовтня 2004 року по січень 2006 року проживав однією сім`єю без реєстрацію шлюбу з ОСОБА_1 , тоді як факт такого проживання із лютого 2006 року по 
2007 рік залишився недоведеним.
Суд апеляційної інстанції з приводу спірного нерухомого майна вказав, що житловий будинок із 2003 року по 2006 рік зазнав технічних змін, була збільшена його площа, добудована прибудова, проте судом не встановлено, що власник будинку ОСОБА_3 надавала згоду та бажала виникнення спільної сумісної власності з ОСОБА_1 . Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що вартість спірного будинку істотно збільшилась за трудової та фінансової участі ОСОБА_1 , а надані докази придбання будівельних матеріалів оформлені на інших осіб. Крім того, без проведення експертного дослідження, такі докази не підтверджують, яким чином вартість спірного будинку збільшилась за рахунок цих матеріалів.
Апеляційний суд роз`яснив ОСОБА_1 можливість звернутись до суду із позовом про стягнення витрат, понесених на перебудову та ремонт спірного житлового будинку за наявності відповідних доказів.
Стосовно спірного рухомого майна, то судом констатовано, що автомобіль 
ВАЗ 2108, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний 28 вересня 2007 року, а дати набуття соковижималки, праски, пилососа, сепаратора не встановлено, тому вказане майно не можна вважати спільною сумісною власністю, яка набута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто із жовтня 2004 року по січень 2006 року.
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у період з жовтня 2004 року по січень 2006 рік не буде мати для ОСОБА_1 юридичного значення.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
10 серпня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої та другої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 24 червня 2019 року, додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 31 жовтня 
2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 
2020 року скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 2036/2-3/11 та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. У грудні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
14 січня 2021 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями Верховного Суду справу № 2036/2-3/11 передано судді-доповідачу.
Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, 
від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі 
№ 588/350/15, від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вказує, що судова будівельно-технічна експертиза житлового будинку не була проведена, оскільки відповідачі не надали експертам доступу до нього, а судом першої інстанції у призначенні повторної експертизи було безпідставно відмовлено, що позбавило її можливості надати відповідні докази. Крім того, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідків, яким відомо за які кошти проводилось будівництво та придбавалось майно.
Звертає увагу, що площа спірного будинку, який належить ОСОБА_3 , була збільшена за рахунок її спільної праці та сумісних коштів з ОСОБА_2 , тому вона звернулася за захистом своїх прав до обох відповідачів.
Вважає, що в матеріалах справі відсутні будь-які докази знаходження ОСОБА_2 у шлюбі з іншою жінкою, а надані останнім копії сторінок його паспорту, з яких вбачається, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , є неналежними доказами, оскільки подані суду з порушенням визначених законом строків.
Також не погоджується з висновками апеляційного суду щодо недоведення нею факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період із лютого 2006 року по 2007 рік, оскільки апеляційний суд не усунув допущених порушень судом першої інстанції в частині допиту свідків, які мали підтвердити відповідний факт.
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
У січні 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу.
ОСОБА_3 , посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
ОСОБА_2 , посилаючись на те, що підпис ОСОБА_1 в касаційній скарзі зроблений не нею, а іншою особою, просить не приймати та повернути касаційну скаргу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно копії паспорту ОСОБА_2 та копії свідоцтва про розірвання шлюбу 26 червня 2000 року Малинівською селищною радою Чугуївського району Харківської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який було розірвано 22 вересня 2004 року.
ОСОБА_2 визнав факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 у період з 2002 року по січень 2006 року.
Згідно довідки Центру репродукції людини «Імплант» № 45 від 11 листопада 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у січні 2006 року проходили лікування.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із лютого 2006 року по 2007 рік.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 грудня 2003 року ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем ОСОБА_6 , померлого 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування належить житловий будинок 
АДРЕСА_1 .
Із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що у період із 2003 року по 2006 рік будинок зазнав технічних змін, була збільшена його площа, добудована прибудова.
ОСОБА_1 на обґрунтування своїх позовних вимог надала суду квитанції № 17 від 05 квітня 2005 року, № 26 від 12 квітня 2005 року, № 6 від 23 березня 2004 року та накладні № 17 від 05 квітня 2005 року, № 26 від 12 квітня 
2005 року, б/н від 14 травня 2005 року, № 33 від 23 березня 2004 року, № 34 
від 18 липня 2005 року, № 52 від 09 червня 2006 року, товарний чек 
від 14 травня 2005 року, закупочний акт № 27 грудня 2006 року, від 12 серпня 2006 року, з яких вбачається, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 придбали будівельні матеріали.
Згідно висновку автотоварознавчої експертизи № 5954 від 22 жовтня 
2013 року ринкова вартість спірного автомобіля ВАЗ 2108, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 17 900 грн, а свідоцтво про реєстрацію на спірний автомобіль видано 28 вересня 2007 року.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої-другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій по суті вирішення справи.
Так, звертаючись із позовом, ОСОБА_1 зазначила, що проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період із 2001 року по 2007 рік та ними за рахунок спільних зусиль придбане спірне рухоме майно і здійснена добудова та ремонт спірного будинку.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Враховуючи, що правове регулювання спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, а КпШС України, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що в контексті розглядуваної справи з огляду на предмет та підстави позову, факт проживання 
ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрацію шлюбу не може бути встановлений до 01 січня 2004 року.
Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.
Відповідно до частини першої статті 74 СК України (в редакції чинній до 
16 січня 2007 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
З урахуванням положень статті 25 СК України апеляційним судом вірно враховано, що положення статті 74 цього Кодексу поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають як у шлюбі між собою так і в будь-якому іншому шлюбі.
Шлюб ОСОБА_2 з ОСОБА_5 було розірвано лише 22 вересня 
2004 року, тому задоволення вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу 
до 22 вересня 2004 року суперечить вимогам статті 25 СК України.
Доводи касаційної скарги про те, що у справі відсутні докази знаходження ОСОБА_2 у шлюбі з іншою жінкою спростовані матеріалами справи, зокрема копією паспорта ОСОБА_9 з відповідними відмітками та копією свідоцтва про розірвання шлюбу.
Встановивши вказані обставини та врахувавши часткове визнання позову ОСОБА_2 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що юридично значимим періодом проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрацію шлюбу є період із жовтня 2004 року по січень 2006 року.
За відсутності доказів придбання спірного рухомого майна у вказаний період апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та поділу рухомого майна.
З приводу позовних вимог щодо визнання спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1 , поліпшення до цього будинку, визнання права власності на частку будинку необхідно зазначити наступне.
Апеляційним судом встановлено, що спірний житловий будинок, належить на праві власності ОСОБА_3 , у період із 2003 по 2006 рік зазнав технічних змін, зокрема була збільшена його площа, добудована прибудова.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Відповідно до частини 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині, оскільки судами не встановлено, що вартість спірного будинку істотно збільшилась за трудової та фінансової участі ОСОБА_1 , а наданні нею докази купівлі будівельних матеріалів у період із березня 2004 року по грудень 2006 року були відхилені апеляційним судом з огляду на їх придбання не ОСОБА_1 , а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 
Також правильним є висновок апеляційного суду про те, що встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрацію шлюбу з ОСОБА_2 у період з жовтня 2004 року по січень 2006 рік за встановлених обставин у розглядуваній справі не матиме юридичного значення для ОСОБА_1 .
До схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 06 червня 
2018 року у справі № 175/225/17, зазначивши, що у судовому порядку можуть бути встановлені лише ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.
Висновки судів у розглядуваній справі не суперечать висновкам Верховного Суду України у постановах від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, 
від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі 
№ 588/350/15, від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, на які посилався заявник в касаційній скарзі.
Посилання заявника на неврахування висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, є помилковим, оскільки в цій справі ухвалене судове рішення за інших фактичних обставин та щодо іншого предмету спору - про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Верховний Суд відхиляє доводи заявника стосовно порушення судами норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування судових рішень.
Згідно матеріалів справи судом першої інстанції двічі призначалась судова будівельно-технічна експертиза та справа тричі направлялась до експертної установи, висновок якої так і не був отриманий. 
Свідки, запрошені позивачем, неодноразово допитувалися судом, зокрема в судових засіданнях: 19 травня 2009 року, 25 листопада 2010 року, 09 вересня 2011 року, 11 жовтня 2011 року, 03 лютого 2012 року, 10 червня 2016 року, 
16 серпня 2016 року, 26 жовтня 2017 року.
При цьому, Верховний Суд в постанові від 12 грудня 2019 року у справі 
№ 466/3769/16 звертав увагу, що самі лише показання свідків не можуть бути визначальними при вирішенні питання про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Розгляд справи в судах двох інстанцій тривав із 2008 року по 2020 рік та ОСОБА_1 мала достатньо часу для доведення своїх вимог.
Крім того, відповідно до частини третьої статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі та незгоду із обставинами встановленими судами.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у чинній редакції. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija 
v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суддів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Колегія суддів відхиляє доводи відзиву ОСОБА_2 про необхідність повернення касаційної скарги, як такої, що підписана не ОСОБА_1 , а іншою особою, оскільки такі доводи не підтверджені доказами та є припущенням.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 24 червня 
2019 року і додаткове рішення цього ж суду від 31 жовтня 2019 року, з урахуванням змін внесених постановою Харківського апеляційного суду 
від 03 червня 2020 року, та постанову Харківського апеляційного суду 
від 03 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович