ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

15 квітня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/3366/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                         судді - доповідача Чумака С.Ю.,
                                                    суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     
секретар судового засідання  Рубан А.В. 
за участі позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів Мазур І.О., Павлюка Р.О., Щепанського А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області 

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2020 року у справі № 280/3366/20 (суддя І інстанції – Батрак І.В.)

за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України (відповідач-1), Головного сервісного центру МВС (відповідач-2), Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області (відповідач-3) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 
Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача-1 від 24.04.2020 № 306 о/с про звільнення позивача з посади заступника начальника Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області;

- поновити його на посаді заступника начальника Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області з 27 квітня 2020 року;

- стягнути з відповідача-1 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 2100,36 грн за кожен день вимушеного прогулу, починаючи з 27 квітня 2020 року до дня ухвалення рішення у цій справі;

- зобов`язати відповідача-1 вжити заходів щодо призначення (переведення) позивача на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області (філії ГСЦ МВС).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2020 року позов задоволений. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 24.04.2020 № 306 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області. Поновлено позивача на посаді заступника начальника Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області з 27 квітня 2020 року. Стягнуто з Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 27.04.2020 по 07.12.2020 у розмірі 325555,8 грн. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України вжити заходи щодо призначення (переведення) позивача на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області (філії ГСЦ МВС) або посаду, яка б відповідала в межах категорії «Б».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити нове, яким у задоволенні позову в зазначеній частині відмовити. 

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що він є неналежним відповідачем у справі та позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мають бути звернені до МВС України. Також зазначив, що у відповідача-3 правонаступників немає, при ліквідації діяльність припиняєься без правонаступництва, тобто без переходу прав та зобов`язань юридичної особи, що ліквідується до інших осіб. Крім цього, вказує на те, що у нього відсутні будь-які вакантні посади, у зв`язку тим, що наказ, яким були затверджені штати РСЦ МВС в Запорізькій області втратив чинність.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ
7 листопада 2015 року позивача призначено на посаду заступника директора Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області на підставі наказу №    1 о/с МВС України, про що у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 зроблено відповідний запис № 11 (т. № 1 а.с. 18).

23 червня 2017 року позивача переведено на посаду заступника начальника регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області на підставі наказу № 614 о/с МВС України, звільнивши з посади директора цього центру (т. № 1 а.с. 18).

12 лютого 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнята постанова № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ». Цією постановою вирішено: Ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком. Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області включено до Переліку територіальних органів з надання сервісних послуг МВС України, що ліквідуються.

10 березня 2020 року позивача на підставі постанови КМУ від 12.02.2020 № 79 ознайомлено з попередженням про припинення державної служби на підставі ст. 49-1 КЗПП України, п. 1-1 ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області та звільнення з посади не раніше 10 квітня 2020 року.

Наказом МВС України від 24.04.2020 № 306 о/с позивача звільнено з посади заступника начальника регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, відповідно до п. 1-1 ч. 1, ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з 27 квітня 2020 року з припиненням державної служби, у зв`язку ліквідацією державного органу (т. № 1 а.с. 41).

Не погоджуючись з зазначеним наказом, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем-1 при звільненні позивача не дотримано вимоги чинного трудового законодавства, у тому числі положення ч. 2 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України та ст. 87 Закону № 889-VIII, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування наказу відповідача-1 від 24.04.2020 № 306 о/с в частині звільнення позивача з посади заступника начальника Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області та поновлення позивача на зазначеній посаді. Також, суд вказав на наявність всіх підстави для поновлення позивача на посаді, яку він займав до звільнення з подальшим вжиттям відповідачем-1 заходів щодо призначення (переведення) позивача на рівнозначну посаду до новоствореного органу, що фактично виконує функції ліквідованого, Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області (філії ГСЦ МВС) або посаду, яка б відповідала в межах категорії «Б». При цьому суд зазначив, що обираючи саме такий спосіб захисту порушених прав та законних інтересів позивача, суд не підміняє державний орган та не втручається у його дискреційні повноваження щодо здійснення активних дій стосовно працевлаштування позивача.оскільки позивач перебував на державній службі та був протиправно звільнений з Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, то саме з вказаного органу підлягає стягненню на його користь розрахована судом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ 

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регламентовані приписами регулюються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі – Закон № 889-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо інше не передбачено законом (частина 2 статті 5 Закону № 889-VIII).

Статтею 1 Закону № 889-VIII встановлено, що державна служба – це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець – це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення – державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Відповідно до статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

За приписами частини 1 статті 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Частина 2 статті 41 Закону № 889-VIII передбачає, що переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Згідно з частиною 1 статті 87 Закону № 889-VIII у редакції на час виникнення спірних правовідносин підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема 1-1) ліквідація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Разом з тим, порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законами, а саме Законом України «Про центральні органи виконавчої влади», де, крім іншого, у статті 5 визначені повноваження Уряду щодо реорганізації та ліквідації центральних органів виконавчої влади, її територіальних підрозділів.

Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області був створений як юридична особа публічного права згідно з постановою Кабінету Міністрів «Про утворення територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ» від 28.10.2015 № 889.

За змістом пункту 1 Положення про регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1407 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 19.05.2017 № 409) Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області (далі – РСЦ МВС в Запорізькій області) підпорядковувався Головному сервісному центру МВС як головному органу в системі територіальних органів з надання сервісних послуг МВС.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, а саме усі 26 територіальних органів з надання сервісних центрів МВС – регіональні сервісні центри МВС.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» установлено, що територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 24.02.2020 № 171 «Про затвердження Структури Головного сервісного центру МВС» затверджено структуру Головного сервісного центру МВС та визнано таким, що втратив чинність, наказ МВС, яким затверджено структуру регіональних сервісних центрів.

Також наказом МВС України від 24.04.2020 № 354 внесено зміни до Положення про Головний сервісний центр МВС, затвердженого наказом МВС України від 07.11.2015 № 1393, та викладено його у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 3 цього Положення Головний сервісний центр МВС (ГСЦ МВС) утворений як юридична особа публічного права та є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України. Структуру ГСЦ МВС затверджує Міністр внутрішніх справ. ГСЦ МВС складається зі структурних підрозділів та відокремлених структурних підрозділів – регіональних сервісних центрів (далі – РСЦ). РСЦ складається зі структурних підрозділів, до яких в тому числі входять територіальні підрозділи – територіальні сервісні центри МВС (далі – ТСЦ МВС). РСЦ підзвітні та підконтрольні керівництву ГСЦ МВС. ГСЦ МВС, РСЦ і ТСЦ МВС разом становлять систему сервісних центрів МВС.

Наказом Головного сервісного центру МВС від 27.04.2020 № 11 затверджено Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС). Відповідно до пункту 1 розділу І цього Положення регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС) є відокремленим підрозділом Головного сервісного центру МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи.

Відоповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області з 5    березня 2020 року перебуває у стані припинення юридичної особи.

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрований відокремлений підрозділ – регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС).

Частинами 2, 3 статті 81 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Згідно з статтею 82 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частиною 2 статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з статтею 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Статтею 95 Цивільного кодексу України визначений статус філій та представництв.

Відповідно до частин 1, 2, 3 цієї статті філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі – органи виконавчої влади) та їх територіальних органів.

Пунктами 5, 6, 7, 8 цього Порядку передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади - до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Майнові права та обов`язки органів виконавчої влади у разі їх злиття, приєднання або перетворення переходять правонаступникові на підставі передавального акта, а у разі їх поділу - згідно з розподільчим балансом. У разі ліквідації органу виконавчої влади складається ліквідаційний баланс. Кабінет Міністрів України приймає рішення щодо подальшого використання нерухомого майна органу виконавчої влади, що ліквідується, та визначає суб`єкта управління підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління такого органу.

Внаслідок реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) органів виконавчої влади припиняється той орган виконавчої влади, майнові права та обов`язки якого переходять його правонаступникам.

Верховний Суд України в постановах від 04.03.2014 (справа № 21-8а14), від 27.05.2014 (справа № 21-108а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що в постанові Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів з надання сервісних послуг МВС або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено що територіальні органи з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ, які ліквідуються, продовжують здійснювати покладені на них повноваження та функції до впорядкування структури Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ.

Тож в системі МВС фактично відбулося приєднання 26 територіальних органів (РСЦ МВС), що були утворені в АРК, областях та у місті Києві, до головного міжрегіонального територіального органу – ГСЦ МВС, юрисдикція (повноваження) якого поширюється на всю територію України. Воднораз у структурі ГСЦ МВС утворено відокремлені структурні підрозділи - регіональні сервісні центри в АРК, областях та у місті Києві (РСЦ ГСЦ МВС), які діють як філії та здійснюють частину функцій ГСЦ МВС та усі функції колишніх РСЦ МВС, що припиняються.

Порівняння змісту Положення про регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, затвердженого наказом МВС України від 07.11.2015 № 1407, та Положення про регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Запорізькій області (філія ГСЦ МВС), затвердженого наказом ГСЦ МВС від 27.04.2020 № 11, свідчить про виконання цими державними органами одних і тих же завдань та функцій, спрямованих на реалізацію повноважень Міністерства внутрішніх справ України у сфері надання сервісних послуг.

Вказані обставини підтверджують, що фактично відбулася реорганізація державного органу – Р егіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області – як територіального органу з надання сервісних послуг МВС та юридичної особи публічного права, а не його ліквідація. До правонаступника – Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ – перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися Регіональним сервісним центром МВС в Запорізькій області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.

Якщо ж ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.07.2019 у справі № 820/2932/16.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.07.2019 у справі № 2а-108/12/2670.

Тобто, суб`єкт призначення як роботодавець не може обмежитися лише попередженням державного службовця про відповідні зміни в державному органі, а повинен також врахувати переважне право працівника на залишення на роботі, а в разі неможливості залишення працівника на роботі, повинен вживати заходів щодо його працевлаштування (пропонувати іншу роботу), звільнення ж може відбутися тільки при неможливості переведення працівника за відповідною професією чи спеціальністю або його відмови від цього.

У зв`язку з цим, апеляційний суд вважає безпідставними і такими що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства доводи представників відповідачів щодо відсутності правонаступництва при ліквідації Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області та утворення регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Запорізькій області.

Відповідно до частини 2 та 3 статті 5 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

З огляду на вказане колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що, оскільки статтею 87 Закону № 889-VIII в редакції, чинній на момент звільнення позивача, визначено виключно підстави для припинення державної служби, однак порядок і процедуру такого припинення не визначено, тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).

Існування в певній сфері суспільних відносин спеціальних нормативних актів не виключає можливості субсидіарного застосування загальних норм, у тому числі норм трудового законодавства. Зокрема, це стосується випадків, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано певні конкретні аспекти правовідносин або коли про це йдеться безпосередньо в спеціальному законі. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Великої Палати Верхвоного Суду від 22.05.2018 у справі № П/9901/101/18, у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № К/9901/13483/18.

Відповідно до положень частини 5 статті 22 Закону України «Про державну службу», у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

З аналізу наведеної норми слідує, що при реорганізації до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівником.

При цьому, в частині 2 статті 40 КЗпП України прямо передбачено, що таке звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Виключними та вичерпними підставами звільнення з причин скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу є або неможливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, або відмова від такого переведення. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 18.10.2017 у справі № 6-1723цс17.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, законодавець визначив такі умови (гарантії) для правомірності вивільнення працівників при скороченні чисельності або штату, як:
- персональне попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці;
- обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

З матеріалів справи встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідач 10 березня 2020 року персонально попередив позивача про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII.

Проте, всупереч вимогам чинного законодавства, при звільненні позивачу не запропоновано жодної вакантної посади у створених філіях Головного СЦ МВС України та не вжито жодних заходів до його працевлаштування. Також не надано доказів відсутності вакантних посад на час звільнення позивача, не надано доказів вжиття заходів з встановлення наявності у позивача права на переважне залишення на роботі.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що наведені докази свідчать, що відповідачем-1 при звільненні позивача не дотримано вимоги чинного трудового законодавства, у тому числі положення частини 2 статті 40, частин 1 і 3 статті 49-2 КЗпП України та статті 87 Закону № 889-VIII, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування наказу від 24.04.2020 відповідача-1 № 306 о/с в частині звільнення позивача з посади з посади заступника начальника Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області та поновлення позивача на зазначеній посаді.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.12.2018 у справі № 824/113/17-а: «…враховуючи вимоги частини першої статті 235 КЗпП України, суд повинен зобов`язати ДФС України поновити позивача на посаді, яку він займав до звільнення, а після поновлення відповідач зобов`язаний вжити заходів для призначення (переведення) позивача на відповідну посаду».

Пославшись на таку правову позицію, а також на необхідність обрання ефективного захисту прав та інтересів позивача, суд першої інстанції зобовязав МВС України вжити заходи щодо призначення (переведення) позивача на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області (філії ГСЦ МВС) або посаду, яка б відповідала в межах категорії «Б».
Апеляційний суд з цього приводу зазначає, що МВС України не є субєктом призначення осіб на посади до Головного СЦ МВС України, оскільки відповідно до п. 17 пункту 12 Положення про ГСЦ МВС України від 07.11.2015 № 1393 таким субєктом є начальник ГСЦ МВС України, який призначає на посади та звільняє з посад керівників структурних підрозділів, інших державних службовців та працівників ГСЦ МВС України.
З огляду на вказане колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції в цій частині зобов`язано вчинити певні дії особу, до компетенції якої такі повноваження чинним законодавством не віднесені, а тому в цій частині судом помилково позов був задоволений.
Питання подальшого працевлаштування позивача повинно вирішуватись відповідно до приписів частини 2 статті 40, частин 1 і 3 статті 49-2 КЗпП України та статті 87 Закону № 889-VIII і суд взагалі не має право втручатись у цю процедуру.
Стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Період, за яким обчислюється середня заробітна плата, визначено розділом ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі – Порядок обчислення).

Згідно з частиною 3 пункту 2 Порядку обчислення, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13    задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд повинен визначити зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Згідно з довідкою про доходи від 20.05.2020 № 31/8-59б середня заробітна плата ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи складає 86115 грн (т. № 1 а.с. 43), а середньоденна заробітна плата – 2100,36 грн. Період вимушеного прогулу позивача з 27.04.2020 по 07.12.2020 триває 155 робочих днів. Отже, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу складає 325555,8 грн, як правильного висновку дійшоі і суд першої інстанції. Заперечень проти такого розрахунку або свого розрахунку апелянтом суду не надано.

При цьому, оскільки позивач перебував на державній службі та був протиправно звільнений з Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, то саме з вказаного органу підлягає стягненню на його користь розрахована судом сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що правильно зазначено в рішенні судом першої інстанції.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
За результатами розгляду справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо скасування наказу про звільнення, поновлення позивача на займаній посаді та стягнення з відповідача-3 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України залишає апеляційну скаргу податкового органу без задоволення, а рішення суду в цій частині – без змін.
Разом з тим, у частині задоволення позовних вимог стосовно зобов`язання відповідача-1 вжити заходів щодо призначення (переведення) позивача на рівнозначну посаду судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.
Оскільки за приписами ч. 1 статті 310 КАС України апеляційний розгляд здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, а справа згідно з ч. 4 ст. 257 КАС України не відноситься до таких, які не можуть бути розглянуті за вказаними правилами, то постанова суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повний текст судового рішення складений 20 квітня 2021 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями  242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області  задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2020 року у справі № 280/3366/20 скасувати в частині задоволення позову щодо зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України вжити заходи стосовно призначення (переведення) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області (філії ГСЦ МВС) або посаду, яка б відповідала в межах категорії «Б», і в цій частині в позові відмовити.

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 8 грудня 2020 року у справі № 280/3366/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення 15 квітня 2021 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                          суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                          суддя                                                            І.В. Юрко