УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/1836/20
Провадження № 22-ц/4820/820/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 червня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Шевчук Ю.Г.,
       з участю        позивачки         ОСОБА_1 ,
               представниці позивачки         ОСОБА_2 ,
               представниці відповідача         ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа – ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа – ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя.
ОСОБА_1 зазначив, що з 1990 до 2001 року вона перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, в якому у 1993 році в них народився син ОСОБА_5 .
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 4 лютого 1999 року їх сім`я приватизувала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ), в рівних частках кожний. За договором дарування від 10 жовтня 2019 року ОСОБА_5 подарував їй свою ⅓ частки цієї квартири. Вартість квартири АДРЕСА_2 становить 164 250 грн, а вартість ⅔ частки позивачки – 109 500 грн.
Крім того, за час шлюбу на підставі договору про дольову участь у будівництві житла від 22 серпня 1996 року сторони набули двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (далі – квартира АДРЕСА_4 ). Вартість цієї квартири склала 368 650 грн, а вартість Ѕ частки позивачки – 184 325 грн.
Сторони не можуть спільно володіти та користуватися квартирами, а між ними не досягнуто згоди щодо їх поділу.
За таких обставин ОСОБА_1 просила суд у порядку поділу майна подружжя виділити їй у власність квартиру АДРЕСА_4 , виділити ОСОБА_4 у власність квартиру АДРЕСА_2 та присудити з неї на користь останнього 74 825 грн різниці вартості часток.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2021 року в позові відмовлено.
Суд виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 набута сторонами в порядку приватизації державного житлового фонду, належить їм на праві спільної часткової власності та не може бути об`єктом поділу як майно подружжя. Квартира АДРЕСА_4 набута сторонами за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, натомість ОСОБА_4 заперечує щодо присудження йому грошової компенсації замість його частки у цій квартирі, тому здійснити її поділ у запропонований позивачкою спосіб неможливо.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира АДРЕСА_4 є неподільною річчю, частка ОСОБА_4 у цій квартирі не може бути виділена в натурі, спільне володіння та користування житлом є неможливим, а припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному нерухомому майні за рахунок отримання ним у власність квартири АДРЕСА_2 і грошової компенсації вартості його частки, внесеної на депозитний рахунок суду, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Суд першої інстанції не врахував ці обставини, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про неможливість запропонованого позивачкою способу поділу майна подружжя.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_4  подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.
ОСОБА_5 не висловив своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 1990 до 2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі та мають повнолітнього сина ОСОБА_5 
4 лютого 1999 року ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в порядку приватизації державного житлового фонду набули право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 у рівних частках кожний. За договором дарування від 10 жовтня 2019 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_1 свою ⅓ частки у цій квартирі.
Згідно висновку Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 19 листопада 2019 року №440/01-14 вартість квартири АДРЕСА_2 становить 164 250 грн.
16 березня 1998 року ОСОБА_1 на підставі договору про дольову участь у будівництві від 22 серпня 1996 року №6 набула право власності на квартиру АДРЕСА_4 . Дольовий внесок за цю квартиру внесений сторонами протягом 1995-1997 років.
Згідно висновку Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 19 листопада 2019 року №441/01-14 вартість квартири АДРЕСА_4 становить 368 650 грн.
2 лютого 2021 року ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду 74 825 грн.

а) щодо правового статусу спірного майна

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі – КпШС України) та ст. 16 Закону України від 7 лютого 1991 року №697-ХІІ «Про власність», які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Аналогічні положення містяться у ст. 60 СК України, який набрав чинності 1 січня 2004 року.
За змістом ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
9 лютого 2011 року набрав чинності Закон України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», яким ст. 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Ця норма була виключена 13 червня 2012 року Законом України від 17 травня 2012 року №4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», яким також визначено, що житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
В силу ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 22 КпШС України (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Положення ст. 22 КпШС України (ст. 60 СК України) визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, тобто один із подружжя вправі заперечити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Житлові приміщення, набуті подружжям за час шлюбу в порядку приватизації державного житлового фонду, за виключенням періоду з 9 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року, належить їм на праві особистої приватної власності.
Зібрані докази достовірно вказують на те, що спірні квартири набуті сторонами за час шлюбу, водночас квартира АДРЕСА_2 набута ними внаслідок приватизації державного житлового фонду, а квартира АДРЕСА_4 – внаслідок спільної участі у фінансуванні будівництва житла.
ОСОБА_1   не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру  АДРЕСА_4  та не довела, що ця квартира набута нею за особисті кошти.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що квартира АДРЕСА_2 належить сторонам на праві спільної часткової власності та не може бути об`єктом поділу як майно подружжя. Водночас, суд дійшов правильного висновку, що квартира АДРЕСА_4 набута сторонами за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності.
Доводи апеляційної скарги не спростовують указаних висновків суду.

б) щодо поділу спірного майна

Застосовані норми права

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
За змістом ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Поділ житлового приміщення, яке перебуває у спільній сумісній власності осіб, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину цього приміщення із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання житлового приміщення в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.
Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
Законом визначені підстави та порядок припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Так, коли частка є незначною і не може бути виділена в натурі або річ є неподільною, або коли спільне володіння і користування майном є неможливим, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. При цьому обов`язковою умовою постановлення судом рішення про припинення права особи на частку у спільному майні є попереднє внесення позивачем на депозитний рахунок суду вартості цієї частки.
За змістом статті 365 ЦК України припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї норми випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-81цс11) і постанові від 15 травня 2013 року (справа № 6-37цс13), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Питання щодо істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Натомість, припинення права на частку у спільному нерухомому майні завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, якщо розмір такої частки є значним.
З матеріалів справи вбачається, що частки сторін у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_4 є рівними, тобто належна ОСОБА_4 Ѕ частка у спільному нерухомому майні не є незначною, до того ж останній виявив бажання користуватися квартирою та відмовився від отримання грошової компенсації замість своєї частки.
Також у справі відсутні належні та допустимі докази щодо неподільності квартири, неможливості виділення частки ОСОБА_4 у спільному майні та встановлення між сторонами порядку володіння та користування квартирою.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що припинення права ОСОБА_4 на частку у квартирі АДРЕСА_4 завдасть останньому значної шкоди та порушить принцип рівності прав співвласників на спільне майно, а запропонований ОСОБА_1 спосіб поділу майна не відповідає закону.
Доводи ОСОБА_1 про наявність підстав для припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні суперечить фактичним обставинам справи.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 червня 2021 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.В. Купельський

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Мазурок О.В.
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 48