ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/29622/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  22 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
за участю секретаря                                         Островської О.В.,
розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту - 22.02.2021) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. від 23 жовтня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №63406666.
Позовні вимоги обґрунтовано безпідставністю та необґрунтованістю постанови державного виконавця від 23 жовтня 2020 року про стягнення виконавчого збору, оскільки стягнення основної винагороди не відбувається при накладенні арешту на майно для забезпечення позовних вимог.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому зазначено, що спірна постанова винесена у межах чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт зазначає, що стягнення з боржника основної винагороди не відбувається при накладенні арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню. Наголошує на неможливості добровільного виконання ухвали, щодо якої відкрито виконавче провадження.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.
Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує його та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на примусовому виконанні у приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. перебувало виконавче провадження №63406666 по виконанню ухвали Печерського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2020 року у справі №757/39546/20-ц щодо накладення арешту на земельну ділянку 8000000000:82:143:0018, цільове призначення: 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку. Господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження вказаної частини об`єкту нерухомого майна.
23 жовтня 2020 року приватним виконавцем Варавою Р.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
У цей же день приватним виконавцем Варавою Р.С. винесено постанову про арешт майна боржника, якою у рамках ВП №63406666 накладено арешт на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку 8000000000:82:143:0018, цільове призначення: 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку. Господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження вказаної частини об`єкту нерухомого майна, що належить боржнику - ОСОБА_1 .
Також, 23 жовтня 2020 року приватним виконавцем Варавою Р.С. винесено постанову про стягнення з боржника основної суми винагороди у розмірі 8408,00 грн.
26 жовтня 2020 року приватним виконавцем Варавою Р.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням виконавчого документа у повному обсязі.
Позивач не погоджуючись з постановою приватного виконавця про стягнення з боржника основної суми винагороди, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність тверджень позивача, що основна винагорода приватного виконавця не стягується, так само як і виконавчий збір за виконавчим документом про накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У відповідності до частин 1 та 3 статті 3 №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно статті 5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно із статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі по тексту - Закон № 1403-VIII) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом №1404-VIII випадках - на приватних виконавців.
За змістом статті 31 Закону №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Водночас, відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
За змістом статті 27 вказаного Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Виконавчий збір не стягується, зокрема: за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; у разі виконання рішення приватним виконавцем. У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання. У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає. Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, спірним у даній справі є можливість відповідача прийняти постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця у випадку виконання документу про накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, що підлягає негайному виконанню. При цьому, позивач вважає, що оскільки винагорода приватного виконавця стягується з боржника у випадках та у спосіб передбачений для стягнення виконавчого збору, щодо якого статтею 27 Закону № 1404-VIII передбачено виключення, спірна постанова є протиправною, оскільки є таким винятком.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що граматичне тлумачення частини третьої статті 45 Закону № 1404-VIII свідчить про те, що цією нормою передбачено розповсюдження на основну винагороду приватного виконавця виключно такого ж порядку її стягнення як і для виконавчого збору.
В цьому контексті варто зазначити, що виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця не є тотожними поняттями та мають різну правову природу, однак порядок їх стягнення є ідентичним.
Колегія суддів звертає увагу, що виконавче провадження №63406666 було відкрито по примусовому виконанню ухвали Печерського районного суду міста Києва про забезпечення позову, яка підлягає негайному виконанню, тому враховуючи зміст ст.27 Закону №1404-VIII у приватного виконавця були відсутні правові підстави для застосування порядку стягнення основної винагороди шляхом прийняття відповідної постанови.
Крім того, особа, яка визнана боржником у виконавчому провадженні по виконанню ухвали суду про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно позбавлена можливості її добровільного виконання.
При цьому, за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного виконання рішення немайнового характеру. Однак в даному випадку зазначений алгоритм дій витриманий не був.
Також колегія суддів звертає увагу, що притримуюсь трактування приписів законодавства запропонованого відповідачем, боржник потрапляє у непропорційне за своїми наслідками становище, оскільки у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання приватному виконавцю, з боржника буде стягнуто основному винагороду, у той час у разі пред`явлення виконавчого документа до державного виконавця, виконавчий збір стягнуто не буде відповідно до приписів ст.27 Закону 1404-VIII.
Таким чином, в даному випадку чітко вбачається дисбаланс правового регулювання справляння виконавчого збору та основної винагороди.
Колегія суддів не приймає до уваги пояснення відповідача, що винесення постанови від 23 жовтня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди є дотриманням імперативного припису законодавства, а її виконання здійснюватися не буде за бажанням приватного виконавця, оскільки це суперечить самій суті винесення оскаржуваного рішення, так як приймається рішення із метою його невиконання в подальшому.
За таких обставин, колегія суддів дійшла про наявність підстав для визнання незаконною та скасування постанови відповідача від 23 жовтня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №63406666.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів доходить висновку про необхідність задовольнити апеляційну скаргу.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Так, відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до квитанції № 59207 від 25.11.2020 позивачем було сплачено 840,80 грн судового збору за звернення до суду з адміністративним позовом та відповідно до квитанції № 48064 від 05.03.2021 сплачено 1261,20 грн судового збору за звернення з апеляційною скаргою, загалом - 2102,00 грн, які йому мають бути відшкодовані за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача.
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів понесення позивачем витрат (оплати послуг) на правничу допомогу, тому в цій частині витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 лютого 2021 року - скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. від 23 жовтня 2020 року про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №63406666.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору розмірі 2102,00 грн (дві тисячі сто дві гривні) за рахунок бюджетних асигнувань приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Р.С. (04119, м. Київ, вул. Хохлових Сім`ї, 9-А, оф.1, РНОКПП НОМЕР_2 ).
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 22.04.2021.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна