ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року	Львів	Справа № 380/1166/20 пров. № А/857/937/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Герман О.В.,

а також сторін (їх представників):
від відповідача -                                         Красій Н.Р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.11.2020р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Ратича Тараса Михайловича, діючого на підставі ордера на надання правничної (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у виплаті пенсії за довіреністю, зобов`язання відновити виплату пенсії за довіреністю (суддя суду І інстанції: Потабенко В.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 25.11.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 30.11.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

04.02.2020р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) представник адвокат Ратич Т.М., діючий на підставі ордера на надання правничної (правової) допомоги від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Львівській обл. щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті пенсії за довіреністю згідно заяви від 18.11.2019р.; зобов`язати пенсійний орган виплачувати позивачу пенсію за довіреністю; стягнути на користь позивача за рахунок відповідача понесені судові витрати (а.с.1-6, 21, 36-41).

          Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням учасників справи (а.с.44-45).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.11.2020р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України у Львівській обл. № 50/25/Л-20/11.03-06 від 23.12.2019р. щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті пенсії за довіреністю згідно поданої нею заяви від 18.11.2019р.; зобов`язано пенсійний орган відновити ОСОБА_1 виплату пенсії за довіреністю згідно поданої нею заяви від 18.11.2019р.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України у Львівській обл. на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.149-155).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України у Львівській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.158-163).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відсутність законодавчо встановленого обов`язку одержувача пенсії особисто подати заяву до органу ПФ України про продовження виплат пенсії.
Пунктом 5.6 Інструкції про виплату та доставку пенсій, соціальних допомог національним оператором поштового зв`язку, затв. наказом Міністерства транспорту та зв`язку України, Міністерством праці та соціальної політики України № 464/156 від 28.04.2009р., встановлено, що виплата пенсій може здійснюватися за довіреністю. Після першої виплати довіреність на виплату пенсій відбирається і зберігається у виплатному об`єкті поштового зв`язку в порядку, що забезпечує наявність довіреності в окремій справі.
В разі якщо довіреність оформлена на строк понад один рік, одержувач пенсії звертається з відповідною заявою до відповідного органу пенсійного фонду щодо продовження виплати пенсії за довіреністю після закінчення кожного року дії довіреності.
У відомості на виплату пенсій, які не мають права на пенсію після одного року дії довіреності, робить відмітку навпроти прізвища одержувача про поновлення заяви про виплату пенсій особам, які не мають права на пенсію.
У разі відсутності відповідної відмітки у відомості виплата пенсії за довіреністю, з дати вчинення якої минуло більше року, не допускається.
Таким чином, виплата пенсії за довіреністю здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності.
Зазначені заяви не приймаються від довірених осіб, а також надіслані поштою.
Пунктом 2.9 Порядку передбачено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Водночас, з аналізу Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» випливає, що заява подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Однак, всупереч вказаним нормам ОСОБА_1 із заявою встановленого зразка на продовження виплати пенсії за довіреністю до ГУ ПФ України у Львівській обл. не зверталася, не вживала заходів, спрямованих на отримання належної їй суми пенсійних виплат, у зв`язку з чим не могла отримувати вказані виплати.
Наведені у рішенні суду першої інстанції постанови Верховного Суду стосуються іншого предмету спору, зокрема, у цих справах мова йде про припинення виплати пенсії у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон, але ніяк не переведення виплати пенсії на поштове відділення чи виплата пенсії по довіреності у зв`язку з тимчасовим виїздом за кордон, як у даній справі. За таких обставин останні не можуть братися до уваги та застосовуватися у спірних правовідносинах.
Отже, оскільки позивачем не дотримано порядок звернення за поновленням пенсії з наданням усіх необхідних документів, тому твердження суду першої інстанції про обов`язок пенсійного органу щодо поновлення та виплати пенсії ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника відповідача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФ України у Львівській обл. з 02.04.2007р. як отримувач пенсії за віком, яку з 24.04.2018р. згідно довіреності отримувала її донька ОСОБА_3 у АК КБ «Приватбанк» (а.с.7-8).
Листом № 364/02-31-11 від 25.04.2019р. відповідач ГУ ПФ України у Львівській обл. повідомив позивача про те, що для поновлення виплати пенсії за довіреністю необхідно особисто подати заяву щодо продовження строку виплати пенсії за довіреністю ще на один рік відповідно до норм законодавства.
28.05.2019р. ОСОБА_3 , діюча на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , скерувала на адресу ГУ ПФ України у Львівській обл. заяву про продовження виплати пенсії за довіреністю в установі банку.
05.06.2019р. відповідач ГУ ПФ України у Львівській обл. скерував на адресу ОСОБА_1 лист № 494/02.31-11, в якому повідомив, що якщо суми пенсій одержуються за довіреністю більше як один рік або не одержуються з поточного рахунку більше як один рік, одержувач пенсії повинен особисто подати заяву в управління ПФ для продовження виплати пенсії. В разі невиконання одержувачем пенсії цієї умови пенсійний орган припиняє перерахування пенсії на поточний рахунок у визначену одержувачем установу банку і здійснює виплату через підприємство поштового зв`язку за місцем проживання в установленому порядку.
Починаючи з 01.06.2019р., виплату пенсії ОСОБА_1 переведено у поштове відділення м.Новий Розділ (а.с.117).
Будучи не згідною з такими діями пенсійного органу, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою щодо оскарження таких дій.
Рішенням № 1.380.2019.004280 від 17.10.2019р., яке набрало законної сили, у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с.58-63).
Виплата пенсії позивача припинена з 01.12.2019р.
17.12.2019р. позивач через свого представника по довіреності повторно передала відповідачу нотаріально посвідчену заяву від 18.11.2019р., в якій просила поновити виплату належної їй пенсії (а.с.12-16, 17).
На підтвердження своїх повноважень ОСОБА_3 подала до ГУ ПФ України у Львівській обл. нотаріально посвідчену копію довіреності від 24.04.2018р. строком дії до 2021 року (а.с.9-11).
Відповідно до вказаної довіреності, посвідченої приватним нотаріусом міста Гнєзно Анною Сипнєвською , ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_3 , зокрема, бути її представником в усіх без винятку підприємствах, установах, організаціях, у тому числі у відділеннях ПФ.
Крім того, у довіреності зазначається, що ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 має право подавати заяви, заяви-дозволи, отримувати належні грошові суми і оплачувати грошові суми, податки, підписуватися від імені ОСОБА_1 , а також виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю.
23.12.2019р. відповідачем скеровано на адресу позивача листа № 50/25/Л-20/11.03-06, в якому повідомлено про необхідність ОСОБА_1 особисто з`явитися та подати заяву щодо продовження виплати пенсії за довіреністю та повідомлено, що після шести місяців неодержання пенсії через поштове відділення виплата пенсії припинена (а.с.18-19).

Розглядуваний спір стосується правомірності припинення виплати відповідачем ГУ ПФ України у Львівській обл. на користь позивача пенсії, оскільки остання лише подала нотаріально завірену заяву про поновлення виплати їй пенсії. При цьому, пенсійний орган наполягає на тому, що заява про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, про поновлення виплати пенсії, повинна подаватися пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку одержувача пенсії.

Приймаючи рішення та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції керувався тим, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Аналізуючи норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд дійшов висновку про те, що вказаний нормативно-правовий акт передбачає можливість подання заяви про виплату пенсії за довіреністю пенсіонером. Застережень щодо обов`язкової особистої присутності пенсіонера в цьому Законі не міститься.
Водночас, із змісту Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» слідує, що заява подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. 
Також застережень щодо обов`язкової особистої присутності пенсіонера в цьому Порядку не міститься, а йдеться лише про особисте подання (написання) відповідної заяви.
Оскільки позивачем було особисто складено заяву на виплату пенсії за довіреністю, а повноваження її представника Лібрук Н.С. підтверджені нотаріально посвідченою довіреністю, що подана разом із заявою про виплату пенсії самої ОСОБА_1 , тому за сукупності наведених обставин рішення ГУ ПФ України у Львівській обл. № 50/25/Л-20/11.03-06 від 23.12.2019р. не відповідає вимогам закону та усталеній судовій практиці.

          Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заявленого позову такими, що відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФ України у Львівській обл. з 02.04.2007р. як отримувач пенсії за віком, яку з 24.04.2018р. згідно довіреності отримувала її донька ОСОБА_3 у АК КБ «Приватбанк».
Починаючи з 01.12.2019р., пенсійний орган припинив виплату пенсії позивачу.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996р., ратифікована Законом України № 137-V від 14.09.2006р., яка набрала чинності з 01.02.2007р. (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Частиною третьою ст.4 вказаного Закону встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 наведеного Закону передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФ України та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих наведеним Законом, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ч.1 ст.49 наведеного Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення п.2 ч.1 ст.49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФ України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Такий правовий висновок сформульований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018р. у справі № 805/402/18.

В матеріалах справи наявна копія листа ГУ ПФ України у Львівській обл. № 50/25/Л-20/11.03-06 від 23.12.2019р., із якого слідує, що підставою для припинення виплати позивачу пенсії слугувало отримання пенсії по довіреності більше року, відсутність особисто поданої заяви пенсіонера про продовження строку виплати пенсії за довіреністю, що мало своїм наслідком переведення виплати пенсії через поштове відділення, а в подальшому припинення її виплати по причині довготривалої неодержання пенсії пенсіонером.
Аналіз зазначених норм вказаного Закону дає апеляційному суду підстави дійти висновку, що останній не містить такого переліку пов`язаних між собою та послідовних обставин, що спричиняють припинення виплати пенсії, як: отримання пенсії по довіреності більше року та особисто поданої заяви пенсіонера про продовження строку виплати пенсії за довіреністю, відсутність особисто поданої заяви пенсіонера про продовження строку виплати пенсії за довіреністю, на підставі чого в кінцевому підсумку позивачу припинено виплату пенсії.
Отже, неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд мало місце не з вини чи небажання позивача її отримувати, а через дії пенсійного органу по припиненню виплати такої.

Звідси, виплата пенсії ОСОБА_1 припинена з підстав, які не передбачені ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших законів.
Встановлення таких обставин свідчить про наявність в діях органу ПФ України ознак протиправності (незаконності), через що останній діяв незаконно, припиняючи виплату пенсії позивачу.

В контексті доводів сторін щодо виплати пенсії в залежності від місця проживання особи, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009р. № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала ст.14 Конвенції, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й перебувають в цих держава тимчасово.
В межах справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Також в розглядуваному випадку пенсійним органом фактично не прийнято будь-якого рішення про припинення виплати пенсії (як окремого індивідуального акту), а також не наведено посилань на встановлену законом підставу для припинення виплати пенсії.
Водночас, єдиним документом, що стосується припинення виплати пенсії позивача, є лист № 50/25/Л-20/11.03-06 від 23.12.2019р., зі змісту якого стає очевидним, що відповідач не вбачає підстав для поновлення виплати пенсії позивача з низки причин.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів і згідно усталеної судової практики слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі № 826/14016/16 СМ, від 11.02.2019р. у справі № 2а-204/12).
З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, відмова у формі листа свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством.
За наведених обставин в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ України у Львівській обл., яке викладено в листі № 50/25/Л-20/11.03-06 від 23.12.2019р., щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті пенсії за довіреністю згідно поданої нею заяви від 18.11.2019р., та зобов`язання вчинити певні дії.

Щодо посилання апелянта на норми п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р. (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до п.1.5 вказаного Порядку заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Наведена норма вже була предметом тлумачення Верховного Суду. Зокрема, в постановах від 17.07.2018р. (справа № 211/1789/17(2-а/211/116/17)) та від 31.01.2019р. (справа № 520/9721/16-а) Верховний Суд зазначив, що цією нормою передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФ України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.
Також належним виконанням зазначеної норми є звернення представника позивача (пенсіонера) до відповідача (органу ПФ України) на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем.

Оскільки позивачем було особисто складено заяву на виплату пенсії за довіреністю (підпис позивача нотаріально завірений з проставленим апостилем), а повноваження її представника Лібрук Н.С. підтверджені нотаріально посвідченою довіреністю, що подана разом із заявою про виплату пенсії самої ОСОБА_1 , тому за сукупності наведених обставин пенсійний орган безпідставно відмовив у прийнятті цих документів для поновлення виплати пенсії за довіреністю, а відтак рішення ГУ ПФ України у Львівській обл., яке викладено в листі № 50/25/Л-20/11.03-06 від 23.12.2019р., не відповідає вимогам закону та усталеній судовій практиці.
При цьому, позивач як громадянин України має безумовне право на виплату призначеної їй пенсії.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність порушення позивачем норми п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у вказаних спосіб.

          Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення.
За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ГУ ПФ України у Львівській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.11.2020р. в адміністративній справі № 380/1166/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 07.04.2021р.