11.05.21
22-ц/812/906/21
Справа № 487/2634/16-ц                                   Головуючий у 1-й інстанції Агєєва Л. І.
Провадження № 22ц/812/906/21                 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
11 травня 2021 року                                                                м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Колосовського С. Ю.,  Локтіонової О. В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 
на заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 2 вересня 2016 року, ухваленого під головуванням судді Агєєвої Л. І. у місті Миколаєві зі складанням його повного тексту, по справі
за позовом 
Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»
(далі - АТ КБ «ПриватБанк»)
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И Л А: 
20 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 41 972 грн 90 коп. заборгованості за кредитним договором.
Позивач зазначав, що позичальниця ОСОБА_1 23 червня 2009 року з метою отримання банківських послуг та оформлення картки підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. 
Однак, в порушення умов договору кредитування з використанням кредитної карти з встановленим лімітом, у визначені строки не погашала суму основного кредиту та проценти за користування кредитом, а тому банк має право вимагати повернення кредитної заборгованості і процентів за користування кредитом, а також пені та комісії, і штрафних санкцій. 
Заперечень на позовну заяву відповідачка не надала.
Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 2 вересня 2016 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 39 498 грн боргу, з яких: 5 255 грн 78 коп. заборгованості за тілом кредиту, 31 342 грн 22 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 2 900 грн заборгованості за пенею та комісією, та 1 378 грн судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з відмовою позичальниці від погашення заборгованості, наявні підстави для її стягнення у зазначеному позивачем розмірі, окрім нарахованої процентної та фіксованої складових штрафу, стягнення яких суд вважав притягненням до подвійної відповідальності.
У березні 2021 року відповідачка звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва з заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення. 
Вказувала, що до позову не додано доказів на підтвердження наявності у неї заборгованості у зазначеному позивачем обсязі, оскільки вона не підписувала Умови та правила надання банківських послуг, а розрахунок заборгованості є незрозумілим та суперечливим.
Зазначала, що в матеріалах справи відсутні первісні банківські документи, як то виписки з рахунку або меморіальні ордери на підтвердження вимог позовної заяви.
Вважала, що навіть, якби за кредитом була наявна заборгованість, позивач пропустив строк позовної давності для стягнення частини заборгованості за платежами, які відповідач мала здійснити до травня 2013 року.
У відзиві на заяву про перегляд заочного рішення, яка надійшла після розгляду заяви, позивач заперечував проти її задоволення, та вважав доводи заяви необґрунтованими.
Вказував, що підписавши заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку відповідач приєдналася до цих умов, які разом з Тарифами банку є договором про надання банківських послуг, з умовами якого відповідачка зобов`язалась самостійно ознайомлюватись, та особистим підписом узгодила розмір процентів за користування кредитом, зазначений в заяві про надання банківських послуг.
Звертав увагу суду, що відповідачка не спростовувала розрахунок заборгованості, з якого, на його думку, чітко вбачається, що остання не в повному обсязі сплачувала заборгованість з договором.
Також позивач заперечував проти застосування позовної давності, вважав, що не пропустив строк для звернення до суду з цим позовом та посилався на відповідну судову практику за аргументам відзиву.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 березня 2021 року заву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
Вказувала, що висновок суду про наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування кредитом, пенею та комісією, зроблений внаслідок невстановлення судом дійсних прав та обов`язків сторін, які обумовлені кредитним договором, оскільки на її думку позивачем не додано до позову жодного документу на підтвердження заборгованості. 
Зазначала, що Умови та правила надання банківських послуг нею не підписувались, та в матеріалах справи відсутні ті, що діяли на момент складення нею заяви-анкети, що позбавляє суд можливості з`ясувати наявність або відсутність, та розмір кредитної заборгованості. 
Наголошувала, що надані позивачем Умови та правила банківських послуг через їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору та щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, а тому лише анкета-заява, яка безпосередньо підписана нею, як позичальником, може свідчити про прийняття запропонованих їй умов.
Звертала увагу суду на хибність здійсненого позивачем розрахунку, який не ґрунтується на доказах, та є незрозумілим та таким, з якого неможливо встановити реальну заборгованість у разі її наявності.
Зазначала про пропуск позивачем позовної давності для стягнення частини заборгованості та посилалась на відповідну судову практику. 
Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 7 травня 2021 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, 23 червня 2009 року ОСОБА_1 підписана заява про приєднання до надання ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступниками якого спочатку став ПАТ, а у подальшому АТ КБ «ПриватБанк», банківських послуг та отримання кредитки «Універсальна» з встановленим кредитним лімітом та зі сплатою 2,5 процента в місяць на залишок заборгованості (а.с.6). 
З виписки з карткового рахунку наданої банком слідує, що кредитні кошти позичальнику надані у відповідності до встановленого банком розміру кредитного ліміту, який на протязі використання ОСОБА_1 банківської платіжної картки постійно змінювався. 
Так, за картковим рахунком ОСОБА_1 станом на 23 червня 2009 року кредитний ліміт коштів встановлено в розмірі 3 000 грн., із його зменшенням до 1 800 грн 22 липня 2009 року, наступним збільшенням до 4 000 грн – 14 грудня2009 року, та у подальшому до 4 800 грн – 6 січня 2011 року і 5 600 грн - 4 березня 2011 року, і потім з наступним зниженням до 5 260 грн 24 травня 2013 року та його встановлення в цій же сумі 31 травня 2013 року та зведення о до 0,00 грн 30 жовтня 2019 року (а.с.68-72). 
Кінцевий термін повернення банківських коштів визначено за строком дії двох платіжних карток, які були надані позичальниці для користування кредитними коштами, остання з яких мала термін дії до грудня 2015 року (а.с.78). 
Відтак, договір, укладений між сторонами складається з заяви позичальника, яка узгоджена з позичальницею ОСОБА_1 шляхом її підписання, та яка є скороченим варіантом «Умов та Правил надання банківських послуг» лише в частині тих суттєвих умов кредитування, які стосуються встановлення кредитного ліміту, та нарахованого на нього розміру процентів в 2,5% щомісяця (а.с.6).
Інших умов кредитування, в тому числі, які містяться в Умовах і правилах надання банком послуг та правил користування платіжною карткою, які банком постійно змінюються, позичальницею не узгоджувалося, та будь-яких заяв або довідок не підписувалося. 
Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші. 
Відтак, положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений. 
За матеріалами справи слідує, що позичальник ОСОБА_1 ознайомилася та узгодила саме ті умови та правила кредитування, до яких вона приєдналася шляхом підписання заяви від 23 червня 2009 року (а.с.6). 
Тому до матеріалів справи банком надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 24 травня 2005 року №С-89 за змінами внесеними згідно наказу №906 С-169 від 23 серпня 2006 року (а.с.7-12, 74-77), який є належним доказом лише в тій частині, що узгоджена з позичальником, а саме змінюваного розміру кредитного ліміту та встановленого розміру процентів (2,5% щомісяця), а тому може бути застосована до правовідносин, які склалися між сторонами. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що наявні усі підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту, розмір якої вірно встановлений судом першої інстанції та розрахований позивачем, як кредитором, у відповідності до отриманих коштів та здійснених ОСОБА_1 погашень на загальну суму 5 255 грн 78 коп..
Підстав для застосування позовної давності для вимоги про стягнення заборгованості не має, так як строк дії платіжної картки, що є строком дії договору, є грудень 2015 року, останній внесок на погашення заборгованості відповідачкою здійснено у листопаді 2013 року, і тому звернення банка з позовом у травні 2016 року вчинено ним в межах такого строку.
В той же час, колегія суддів вважає обґрунтованими заперечення відповідачки щодо відсутності доказів на її погодження сплатити проценти у розмірі, який є більшим, ніж зазначені у заяві-анкеті проценти в розмірі 2,5% на місяць за користування кредитними коштами, а висновок суду про наявність підстав для стягнення збільшених процентів за користування кредитом, в розмірі розрахованому позивачем, таким, що не відповідає матеріалам справи. 
До вказаного висновку колегія суддів приходить з наступного. 
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Так, частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до частини 1 статті 1056? ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. 
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В той же час, незважаючи на такі обставини, позивачем починаючи з 1 вересня 2014 року розрахована заборгованість відповідачки із застосуванням збільшеної відсоткової ставки у 34,8 % річних, та 43,2 % починаючи з 1 квітня 2015 року (а.с.3-5).
Відповідно до Умов та правил користування платіжною карткою, які повинні бути складовою кредитного договору, у випадку їх підписання позичальником, картка діє в межах визначеного нею строку. 
За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі – зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, які згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими для судів.
Строк дії картки закінчився у грудні 2015 року (а.с.78).
Між тим, станом на 30 квітня 2016 року, після закінчення строку дії картки, банком розрахована заборгованість відповідачки за кредитним договором, яка складається, окрім тіла кредиту в розмірі 5 255 грн 78 коп., ще із заборгованості за процентами в сумі 31 342 грн 22 коп., нарахованими, як за збільшеною процентною ставкою, так і поза межами строку її дії, та з 2 900 грн комісії (яка в позові визначена, як заборгованість за пенею та комісією), та сумами штрафів в загальному розмірі 2 474 грн 90 коп. (а.с.3-5).
Тому, виходячи з узгодженої позичальником процентної ставки за користування кредитом, розрахованої в межах строку дії платіжної картки, та у відповідності до витягу із особового рахунку позичальника, розрахунку заборгованості, наданому банком, колегія суддів доходить висновку, що реальна заборгованість відповідачки за процентами за користування кредитом за ставкою 30% річних (2,5% щомісячно) за увесь період дії договору становить лише 4 187 грн 65 коп..
В той же час, звертаючись з заявою про перегляд заочного рішення, позичальницею завлено про застосування позовної давності до пред`явлених банком вимог, які банк просить стягнути на свою користь.
Так, у статті 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до частиною 4 статті 267 ЦК України) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Частиною 1 статті 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
При цьому вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, перебіг позовної давності переривається та після цього починається заново (стаття 264 ЦК України)
Отже, за матеріалами справи слідує, що строк дії картки закінчився у грудні 2015 року (а.с.78), а банк звернувся до суду з цим позовом у травні 2016 року, тобто не пропустив строк звернення до суду за платежами, які позичальник повинна сплатити на його користь, в межах усього строку, оскільки позичальниця, сплачуючи раз від разу платежі переривала перебіг позовної давності, яка починалася заново, в тому числі сплативши останній платіж у листопаді 2013 року. 
За такого, колегія суддів доходить висновку, що підстав для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення процентів в сумі 4 187 грн 65 коп. не має, а вимоги банка про стягнення на їх користь процентів є лише частково обґрунтованими.
Щодо нарахування банком одночасно або комісії, або пені на суму 2 900 грн, а також штрафів на суми 500 грн і 1947 грн 90 коп., то слід врахувати наступне.
Статтями 546, 549 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, іншими видами забезпечення. 
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У заяві позичальника від 23 червня 2009 року підстави та порядок нарахування пені та штрафів, як міри відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, не передбачено.
Відтак, підстав для стягнення з позичальника суми нарахованої банком пені та штрафу немає.
Крім цього, банком у вимозі про стягнення пені об`єднана вимога про стягнення комісії, що розраховано ним однією сумою, та пред`явлено до стягнення з позичальника.
Однак, підстави визначення та нарахування комісії суперечать особливостям врегулювання відносин у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», які виникають між позичальником та кредитором, за договором про надання споживчого кредиту.
Так, за положеннями частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору кредитування) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Такими несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту (комісії), і тому вони є підставою для визнання таких положень нікчемними (недійсними).
Зазначені висновки, викладені КЦС Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2019 року під час розгляду справи № 666/4957/15-ц, та підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Відтак, підстави для стягнення комісії за споживчим кредитування - відсутні.
Враховуючи вищенаведене, та те, що відповідачка обґрунтовує апеляційну скаргу порушенням її процесуальних прав, у зв`язку з неналежним її повідомленням про дату та час судового розгляду у відповідності до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, і таке порушення судом процесуальних норм є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, та відмові у стягненні іншої заборгованості, як то комісії, пені та штрафів. 
У відповідності до положень статті 141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.
Тому, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» рішення суду в частині розподілу судових витрат слід змінити, та стягнути з відповідача на користь банку 310 грн 36 коп. судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції, та з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 494 грн 50 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне  рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 2 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове, про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5 255 грн 78 коп., та заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 4 187 грн 65 коп., а всього заборгованості на загальну суму 9 443 грн 43 коп..
Позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пенею, комісією та штрафами – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 310 грн 36 коп. судових витрат за розгляд справи у суді першої інстанції.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 494 грн 50 коп. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.
Головуюча                                                                О. О. Ямкова
Судді                                                                           С. Ю. Колосовський 
                                                О. В. Локтіонова