СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2021 р.                                                                          Справа №917/80/21  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Склярук О.І., 
при секретарі Довбиш А.Ю.,
за участю представників:
позивача – Котов П.Д., керівник, витяг від 03.07.2019 року;
відповідача (в режимі відеоконференції) – Шинкаренко Н.М., посвідчення №253 від 16.05.2019 року, довіреність №636 від 07.12.2020 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача – Кременчуцької міської ради Полтавської області, м.Кременчук, Полтавська область, (вх.№1238П/1-40) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 22.03.2021 року у справі №917/80/21,
за позовом Полтавської обласної організації Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів», вул. Виноградна, 36, м.Полтава, Полтавська область, 36007,
до Кременчуцької міської ради Полтавської області, пл. Перемоги, 2, м.Кременчук, Полтавська область, 39600, 
про визнання пунктів рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,- 

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 22.03.2021 року у справі №917/80/21 (повний текст підписано 22.03.2021 року, суддя Погрібна С.В.) заяву Полтавської обласної організації Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів» про забезпечення позову - задоволено.
Заборонено Кременчуцькій міській раді Кременчуцького району Полтавської області вчиняти дії щодо демонтажу та евакуації рухомого майна автомобільної стоянки № 6 (код КВЦПЗ J 12.09), розташованої на земельній ділянці площею 7780 кв.м (кадастровий номер 5310436100:04:004:0559) по просп. Свободи, 6 у м.Кременчуці, що перебуває у користуванні Полтавської обласної організації Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів» до набрання чинності рішенням у даній справі.
Відповідач з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті ухвали норм права, просить скасувати ухвалу Господарського суду Полтавської області від 22.03.2021 року та відмовити у задоволені заяви про вжиття заходів забезпечення позову. Крім того, апелянт просить суд відшкодувати йому судовий збір за подання апеляційної скарги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції при розгляді заяви позивача про забезпечення позову ототожнив поняття та функції виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та не надав належної оцінки тому, що рішення від 05.03.2021 року №269 «Про демонтаж та евакуацію рухомого майна» прийняте саме виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області у межах повноважень наданих йому Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та незаконно обмежив дії Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, щодо вищезазначеного рішення, адже міська рада не є стороною між позивачем та виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради та не є виконавцем рішення від 05.03.2021 року №269 «Про демонтаж та евакуацію рухомого майна».
Скаржник вказує, що предметом позову у даній справі є визнання пунктів рішення Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області щодо відмови у поновленні договору оренди землі протиправними та зобов`язання прийняти рішення про передачу в оренду Полтавській обласній організації Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів» земельної ділянки площею 7780 кв.м, а рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцькою району Полтавської області від 05.03.2021 року №269 «Про демонтаж та евакуацію рухомого майна» стосується розташування на відповідній земельній ділянці, об`єктів без належного оформлення дозволу на їх встановлення, а позивач не надає доказів законного розташування на спірній земельній ділянці відповідних об`єктів.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача; позивачу встановлено строк на протязі якого він має право подати відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі; справу призначено до розгляду в судове засідання, а також роз`яснено учасникам справи їх право на участь в судовому засіданні і шляхи реалізації такого права.
17.05.2021 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№10309), в якому зазначає, що згоден з ухвалою господарського суду першої інстанції, вважає її обґрунтованою та законною, прийнятою при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення норм права, у зв`язку з чим просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що діяльність органів місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування», де у ст. 1 зазначено, що виконавчі органи рад – це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, районними у містах радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами. Вказаний Закон передбачає, що виконавчі комітети підконтрольні та підзвітні відповідним радам та діють і період між сесіями. 
У судовому засіданні 24.05.2021 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.
Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне. 
Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується: 
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;
6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;
7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Частиною 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
Особа, яка подала заяву про забезпечення, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
За загальним правилом, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтована вірогідність утруднення або неможливість виконання майбутнього рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відтак, забезпечення позову у господарському процесі застосовується з метою забезпечення виконання судового рішення.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд враховує положення міжнародного договору, а саме статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що передбачає право на справедливий суд.
Під терміном справедливий судовий розгляд розуміється у тому числі забезпечення реального виконання рішення, на що Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу держав - членів Ради Європи. Обов`язок забезпечення механізмів реалізації права на справедливий суд покладено на держави-учасниці Конвенції. Одним з механізмів забезпечення реального виконання можливого рішення суду є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Також, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту»: кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Тому вжиття обраних судом заходів до забезпечення позову відповідає вимогам статей 6 та 13 Конвенції та зобов`язанням, взятим на себе Україною щодо забезпечення права на справедливе судочинство та виконання судових рішень. 
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає в доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
З наведеного вбачається, що необхідною умовою вжиття заходів до забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди щодо виконання рішення суду.
Частиною 11 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України визначено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Матеріали справи свідчать, що у січні 2021 року Полтавська обласна організація Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів» звернулась до суду з позовом до Кременчуцької міської ради Полтавської області, в якому просить:
1) визнати протиправним і скасувати: - п. 11 рішення позачергової XLV сесії Кременчуцької міської ради VII скликання від 30 липня 2020 року щодо відмови Полтавській обласній організації Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів» (ідентифікаційний код 05508795) в укладенні договору оренди землі з 03.07.2020 на новий строк - п`ятнадцять років, на земельну ділянку площею 7780 кв.м. (кадастровий номер 5310436100:04:004:0559) для розміщення учбового майданчика для початкового водіння транспортних засобів і експлуатації та обслуговування автомобільної стоянки №6 (код КВЦПЗ J 12.09) по просп. Свободи, що перебувала в користуванні на підставі договору оренди землі, зареєстрованого 03.07.2018 року (номер запису про інше речове право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права - 26955183, підстава внесення запису індексний № 41965696 від 09.07.2018) у зв`язку з наявністю на земельній ділянці об`єктів нерухомого майна без правовстановлюючих документів, що суперечить пункту 28 вказаного договору оренди землі в частині порушення встановлених обмежень на земельну ділянку - заборона капітального будівництва; - п. 11.1. зарахувати до земель запасу міста земельну ділянку площею 7780 кв.м. (кадастровий номер 5310436100:04:004:0559) по просп. Свободи; - п. 11.2. зобов`язати Полтавську обласну організацію Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів» повернути земельну ділянку площею 7780 кв.м. (кадастровий номер 5310436100:04:004:0559) за актом приймання-передачі у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому одержало її в оренду; - п. 11.3. після прийняття даного рішення управлінню земельних ресурсів виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області забезпечити направлення листа-повідомлення про заперечення щодо укладення договору оренди землі на новий строк відповідно до статті 33 Закону України  «Про оренду землі»; - п. 11.4 відповідним структурним підрозділам виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області забезпечити повернення земельної ділянки до земель запасу міста;
2) зобов`язати Кременчуцьку міську раду прийняти рішення про передачу в оренду Полтавській обласній організації Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів» земельної ділянки площею 7780 кв.м (кадастровий номер 5310436100:04:004:0559) для розміщення учбового майданчика для початкового водіння транспортних засобів і експлуатації та обслуговування автомобільної стоянки № 6 (код КВЦПЗ Л 12.09) по просп. Свободи у м. Кременчуці, Полтавської області, що перебувала в користуванні на підставі Договору оренди землі, зареєстрованого 03.07.2018 року (номер запису про інше речове право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права - 26955183, підстава внесення запису - індексний № 41965696 від 09.07.2018) на новий строк - п`ятнадцять років.
Вказана позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.
Отже, предметом позову у даній справі є визнання пунктів рішення щодо відмови у поновленні договору оренди землі протиправними та зобов`язання прийняти рішення про передачу в оренду Полтавській обласній організації Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів» земельної ділянки площею 7780 кв.м.
З наданого суду рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 05.03.2021 року №269 про демонтаж та евакуацію рухомого майна, міська рада, не зважаючи на наявність судового спору відносно продовження строку оренди земельної ділянки, вирішила провести демонтаж та евакуацію рухомого майна – огорожі учбового майданчика для початкового водіння транспортних засобів і експлуатації та обслуговування автомобільної стоянки №6, блок-кімнати для персоналу охорони, навісу для легкових автомобілів, вбиральні, літнього душу і іншого рухомого майна, яке розміщене без правовстановлюючих документів, по проспекту Свободи у м.Кременчуці (власник - Полтавська обласна організація Громадської організації «Всеукраїнська спілка автомобілістів»).
Також у матеріалах справи наявна копія припису виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області адресованого позивачу у даній справі з вимогою про звільнення спірної земельної ділянки з посиланням на те, що вона використовується за відсутності документа, що засвідчує право на використання та володіння землею.
Верховний Суд у постанові від 16.08.2018 року по справі №910/1040/18 дійшов висновку, що у випадку звернення позивача до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку повинна застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, а не підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе відновити свій правовий стан, який існував до імовірного порушення його прав.
Отже, під час звернення заявника до суду з позовом про відновлення своїх порушених прав щодо користування земельною ділянкою, відповідачем здійснюються дії з демонтажу рухомого майна, що розташоване на відповідній земельній ділянці, яка передавалась для експлуатації та обслуговування автомобільної стоянки з метою звільнення такої земельної ділянки щодо права користування якої наявний спір.  
Так, невжиття заходів до забезпечення позову не забезпечить реального захисту прав позивача та в подальшому стане підставою для додаткового звернення до суду. Зокрема, у випадку визнання за позивачем права на користування спірною земельною ділянкою, що надає підстави для знаходження майна позивача на такій земельні вій ділянці, то вчинення відповідачем дій для звільнення її від рухомого майна правові підстави будуть відсутні. 
Колегія суддів відхиляє заперечення відповідача, викладені у апеляційній скарзі. Так, місцева рада – це система управлінсько-владних утворень, до складу якої входить виконавчий комітет. Предметом оскарження у даній справі є рішення міської ради, а не виконавчого комітету. Проте, рішення виконавчого комітету прийнято на виконання оскаржуваного у даній справі рішення ради.
Колегія суддів апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції, дослідивши збалансованість інтересів сторін, дійшов вірного висновку, що обраний захід забезпечення позову є адекватним та ефективним та заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.
Стаття 13 Господарського процесуального кодексу України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 76 Господарського процесуального України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 86 цього ж кодексу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної  інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Кременчуцької міської ради Полтавської області не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржувана ухвала Господарського суду Полтавської області від 22.03.2021 року у справі №917/80/21 має бути залишена без змін.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 126, 129, 269, 271, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 22.03.2021 року у справі №917/80/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31 травня 2021 року. 

Головуючий суддя                                                                    В.С. Хачатрян

Суддя                                                                                           О.В. Ільїн  

Суддя                                                                                           О.І. Склярук