ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

19 травня 2021 року        
м. Харків

справа № 610/2111/20
провадження № 22-ц/818/1585/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук  Н.П. ,
суддів: Тичкової О.Ю., Кругової С.С.,
за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року, ухвалене суддею Стригуненко В.М., в залі суду в м. Харків, 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. 

Вказує про те, що він є власником вказаного житлового будинку, а відповідач ОСОБА_2 , який є сином його дружини від першого шлюбу, фактично без поважних причин не проживає в будинку більше 3 років, його особисті речі в будинку відсутні, добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється через зайнятість. Своїми діями порушує права позивача, як власника будинку, який позбавлений можливості розпоряджатися власним майном та належним чином оформити субсидію по оплаті житлово-комунальних послуг.

У зв`язку з чим прохає визнати  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції в порушення норм матеріального права неправильно оцінено наявні в матеріалах справи докази. Вказує, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу у користуванні своєю власністю та завдає збитків, оскільки позивач сплачує за комунальні послуги відповідно до кількості зареєстрованих осіб, до того ж позивач не може продати вказаний будинок, оскільки в ній зареєстрований відповідач. 

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатньої сукупності допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не доведено відсутності відповідача у житлі без поважних причин понад один рік.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.01.2009 року, є власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 4, 5), де з 13.05.2016р. зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6, 14).

Позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за зареєстрованою адресою більше трьох років.

З акту обстеження від 26.08.2020 року, складеного депутатом Балаклійської міської ради Плісак А.Г. та підписаного нею вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але проживає у АДРЕСА_2 , що підтверджено свідками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 

Як вбачається із копії свідоцтва про одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюбі 31 жовтня 2003 року.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами той факт, що відповідач, який вселився у будинок як член сім`ї, не проживає у спірному будинку без поважних причин.

Позивачем не доведено, що відповідач має інше постійне місце реєстрації та проживання, окрім спірного, що за місцем його перебування за ним визнають право на житло.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що акт обстеження за своїм змістом є формальним, констатує не проживання відповідача за місцем реєстрації та проживання за іншою адресою лише на дату 26 серпня 2020 року. З цього акту не вбачається на підставі яких здобутих в ході складання акту фактичних обставин зроблені викладені у ньому висновки, не перевірялося житлове приміщення на фізичну відсутність у ньому відповідача, його особистих речей тощо і не перевірялося його фізичне проживання за іншою адресою.

Клопотання про допит свідків, про яких зазначено в акті – позивач не заявляв. 

Встановлені фактичні обставин справи та матеріали справи не дають підстав для висновку, що позивач надав переконливі, взаємоузгоджені і неспростовні докази на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                             Н.П.Пилипчук 

Судді –                                                                С.С. Кругова 

                                                                       О.Ю. Тичкова