ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3307/21 Справа № 205/2311/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року         Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
Головуючого – Куценко Т.Р. 
суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О. 
за участю секретаря – Синенка Є.А. 
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                         ОСОБА_1 , 

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, - 

                                       ВСТАНОВИЛА: 

        ОСОБА_2 у березні 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом та після уточнення позовних вимог просив визнати домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
       Визнати недійсним в 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину, реєстровий номер 1-28, видане 31 січня 2017 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на домоволодіння загальною площею 74,3 кв. метри, житлова площа 50,2 кв. метри за адресою АДРЕСА_1 .
       Визнати недійсним в 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину реєстровий номер 1-29, видане 31 січня 2017 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0903 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), кадастровий номер: 1210100000:08:666:0043, розташовану у АДРЕСА_1 .
       Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
        Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,0903 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), кадастровий номер: 1210100000:08:666:0043, розташовану у АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с. 1-5, 84-88/.
       В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 08 липня 1957 року ОСОБА_4 на праві безстрокового користування виділено земельну ділянку розташовану АДРЕСА_2 , в подальшому змінено адресу на АДРЕСА_1 .
       15 березня 1958 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_3 . Під час зареєстрованого шлюбу на вищевказаній земельній ділянці вони побудували житловий будинок та рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящихся м. Дніпропетровська від 29 березня 1966 року затверджено акт про закінчення будівництва та ввід в експлуатацію індивідуального домоволодіння АДРЕСА_1 . Спірне домоволодіння було зареєстровано за ОСОБА_4 .
        ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після неї відкрилася спадщина на 1/2 частину домоволодіння. 
       Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3 був її чоловік ОСОБА_4 , та їх син ОСОБА_5 , які на момент смерті були зареєстровані та проживали разом зі спадкодавцем та не заявили про відмову від спадщини. 
       Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 успадкували після смерті ОСОБА_3 по 1/4 частині спірного майна, тому частка ОСОБА_4 складає 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а частка ОСОБА_5 - 1/4 частина. 
        ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя він склав заповіт на ім`я ОСОБА_1 . 
        13 червня 2018 року позивач ОСОБА_2 , якій діяв на підставі довіреності від батька ОСОБА_5 , звернувся до Другої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 . 13 червня 2018 року отримав постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері у зв`язку з неможливістю виділення частки померлої ОСОБА_3 , також з постанови позивачу стало відомо, що було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 
        ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_5 , який за життя не встиг оскаржити своє право на спадщину після смерті матері ОСОБА_3 . 
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. 
       Визнано домоволодіння АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Визнано недійсним в 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 31 січня 2017 року Другою дніпровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 1-28, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку А-1 загальною площею 74,3 кв. метри, житловою - 50,2 кв. метри, та господарських будівель та споруд: Б-1 літня кухня, Б-1 погріб, В- гараж, Г, Е, З - сараї, Д- убиральня, Ж- літній душ, № 1-4, І, ІІ - споруди. 
       Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку А-1 загальною площею 74,3 кв. метри, житловою - 50,2 кв. метри, та господарських будівель та споруд: Б-1 літня кухня, Б-1 погріб, В- гараж, Г, Е, З - сараї, Д- убиральня, Ж- літній душ, № 1-4, І, ІІ - споруди, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
       В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо вдових витрат /а.с. 215-217/.
       З рішенням суду не погодилася відповідач ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу та просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 226-238/.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що відповідно до договору від 08 липня 1957 року ОСОБА_4 було надано у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності за адресою АДРЕСА_2 , площею 600 кв. метри, на підставі рішення Ленінської районної ради № 179 від 29 січня 1957 року /а.с. 30-33/.
       15 березня 1958 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали шлюб, про що зроблено актовий запис № 402 /а.с. 182/.
        ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження /а.с. 110/.
       Позивач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 є сином ОСОБА_5 /а.с.73/.
       Рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящихся м. Дніпропетровська від 29 березня 1966 року затверджено акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння АДРЕСА_1 /а.с. 44/. 
       На підставі акту було зареєстровано право власності на домоволодіння за ОСОБА_4 , яке на теперішній час складається з житлового будинку А-1 загальною площею 74,3 кв. метри, житловою - 50,2 кв. метри, та господарських будівель та споруд: Б-1 літня кухня, Б-1 погріб, В- гараж, Г, Е, З - сараї, Д- убиральня, Ж- літній душ, № 1-4, І, ІІ - споруди /а.с. 133-136/.
       На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 03 травня 2006 року ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 0.0903 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 /а.с. 137-138/.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби ДМУЮ 03 червня 2015 року зроблено актовий запис № 4511 /а.с. 109 зворіт/.
       Відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, наданих Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 20 серпня 2019 року ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ІНФОРМАЦІЯ_6 і по день смерті була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Склад зареєстрованих осіб на день її смерті : ОСОБА_4 - зареєстрований з 30 грудня 1968 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 - зареєстрований з 26 березня 1987 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с. 68-69/.
       Після смерті ОСОБА_3 , з заявою про прийняття спадщини до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори 21 липня 2016 року звернувся її син ОСОБА_5 /а.с. 107 зворіт/.
       Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 13 червня 2018 року ОСОБА_2 , який діяв на підставі довіреності від імені батька ОСОБА_5 , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частину домоволодіння АДРЕСА_1 у зв`язку із неможливістю виділення частки померлої /а.с. 117-118/.
       28 липня 2015 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті, і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_1 /а.с. 123/.
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ зроблено актовий запис № 224 /а.с. 120 зворіт/.
       Після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0903 га та автомобіль ВАЗ 2110, 2000 року випуску, яке було зареєстровано за ОСОБА_4 на праві власності.
       Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до Другої дніпровської нотаріальної контори звернулися відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 /а.с. 119 зворіт, 120/.
       31 січня 2017 року ОСОБА_1 Другою дніпровською державною нотаріальною конторою були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на домоволодіння АДРЕСА_1 /а.с. 147 зворіт/, земельну ділянку площею 0,0903 га, яка розташована у АДРЕСА_1 /а.с. 148/ та автомобіль ВАЗ 2110, 2000 року випуску /а.с. 148 зворіт/.
       28 січня 2019 року помирає ОСОБА_5 , про що Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 04 лютого 2019 року зроблено актовий запис № 346 /а.с. 102/.
       Після його смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_7 , з заявою про прийняття спадщини до Другої дніпровської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2 /а.с. 101 зворіт/.
       Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 07 вересня 2019 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння АДРЕСА_1 /а.с. 106/. Підставою відмови вказано відсутність правовстановлюючого документу та реєстрації права власності на зазначене домоволодіння за спадкодавцем. 
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.
       З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_4 було зареєстровано у 1966 році під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .
       На час виникнення права власності до правовідносин правового майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 необхідно застосувати закон, який був чинний на день виникнення правовідносин, а саме Кодекс законів про родину, опіку, шлюб та акти громадянського стану Української РСР від 1926 року. 
       Відповідно до ст. 125 цього Кодексу майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить обом членам подружжя на засадах спільної власності. Розмір частини, яка належить кожному з подружжя в разі спору, визначається судом. Інше майно становить окрему власність кожного з подружжя. Праця дружини по веденню домашнього господарства або догляд за дітьми прирівнюється в правах на майно до праці чоловіка по добуванню засобів до існування. 
       З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що спірне домоволодіння є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а саме по 1/2 частині домоволодіння, не зважаючи на те, що документи права власності на будинок оформлені на чоловіка - ОСОБА_4 . 
       Відповідно до частини 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. 
       Згідно частини 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживає разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 
       Таким чином, після смерті ОСОБА_3 , відкрилася спадщина на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яку успадкували її чоловік ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 по 1/4 частині кожний, які є спадкоємцями першої черги. Тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що ОСОБА_4 належить 3/4 частини домоволодіння, а ОСОБА_5 1/4 частина.         
       Відповідно до частини першої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. 
       Тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що ОСОБА_1 має право на успадкування за заповітом 3/4 частини домоволодіння, а тому свідоцтво про право на спадщину в частині 1/4 частини домоволодіння є недійсним. 
        Щодо посилань апелянта на те, що за життя ОСОБА_5 своє право на спадщину на 1/4 частину домоволодіння після смерті матері, ОСОБА_3 не оформив, та постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 червня 2018 року якою йому було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з неможливістю виділення частки ОСОБА_3 , він не оскаржив, то з ними погодитися не можна. 
       У випадку, коли спадкодавець прийняв спадщину, але не одержав свідоцтво про право власності на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. 
       Відповідно до норм частини 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із частиною 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 
       Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само і нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. 
       Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
       Таким чином, позивач ОСОБА_2 , як спадкоємець, має право на спадщину, після смерті батька ОСОБА_5 , не зважаючи на те, що батько не оформив та не зареєстрував, у встановленому законом порядку, своє право на спадкове майно, яке залишилося після смерті матері ОСОБА_3 . 
       Щодо посилань ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що висновок суду першої інстанції про обсяг спадщини та про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 лише його сином позивачем ОСОБА_2 є передчасним та необгрунтованим через те, що у нього залишилися спадкоємці доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_9 та дружина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_10 , то з ним погодитися не можна, з наступних підстав. 
       Відповідно до частини 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 
       Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 
       З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. 
       Позивач ОСОБА_2 22 лютого 2019 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, що підтверджується спадковою справою, яка знаходиться в матеріалах справи /а.с. 101-106/.
       З матеріалів справи вбачається, що ні хто з інших спадкоємців до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертався, також відсутні докази звернення до суду з заявами про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини від осіб, які вважають себе спадкоємцями, відповідно до частини 3 ст. 1272 ЦК України. 
       Щодо посилань в апеляційній скарзі на позицію Верховного Суду по справі № 222/1109/17 від 01.07.2020 року про те, що сама по собі відсутність реєстрації не є абсолютним підтвердженням, що особа не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому відповідно до ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину, то з ними погодитися не можна, так у справі на яку посилається апелянт викладені зовсім інші обставини, крім того, інші спадкоємці ОСОБА_5 , не надали доказів та не ставили питання про встановлення факту їх проживання разом зі спадкодавцем на день його смерті. 
       Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду. 
       Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
       Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
       Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
       Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2020 року - залишити без змін. 
               Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров