Номер провадження: 22-ц/813/4304/21 
Номер справи місцевого суду: 947/20335/19
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.06.2021                                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,                
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору) – ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (відповідач за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору) – ОСОБА_2 ,
третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, – ОСОБА_3 ,
третя особа за первісним позовом (відповідач за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору) – ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2020 року у складі судді Петренка В.С.,
в с т а н о в и в:
В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб– ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , в якій просить суд визнати за нею - ОСОБА_1 право власності на 5/6 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається із житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 246,8 кв.м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу під літ. «О», в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько - ОСОБА_5 , який за життя склав заповіт на її ім`я, за яким заповідав їй усе своє майно. Спадкодавцю належало на праві власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси №2-927/03 від 14.03.2003, яке було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 18.07.2008 за реєстраційним номером 6377437. Позивач стверджує, що 01.08.2019 вона звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Н.М. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою від 05.08.2019 приватним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. З урахуванням викладеного, з метою оформлення права власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті батька - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду з відповідним позовом, оскільки у неї немає іншої можливості оформити свої спадкові права. 
13.11.2019 від ОСОБА_3 до суду надійшла заява про залучення її до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
Разом з заявою про залучення третьої особи, ОСОБА_3 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулася з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в якій просить суд визнати домоволодіння за АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності, визнати за нею - ОСОБА_3 частку в об`єкті спільної сумісної власності - домоволодінні за АДРЕСА_1 у розмірі Ѕ частина, визначити, що частка померлого ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на домоволодінні за АДРЕСА_1 становила Ѕ частину.
В обґрунтування наданого позову ОСОБА_3 посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 у періоди з 23.06.2001 по 02.09.2003 та з 28.10.2006 по 13.04.2013, а також спільно зі спадкодавцем в період з 1997 року до моменту укладення шлюбу проживали як сім`я, вели спільне господарство, а отже оскільки право власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_5 визнано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2003 у справі № 2-727/03 (у період першого шлюбу) та зареєстровано 18.07.2008 (у період другого шлюбу), а також при докладанні зусиль, в тому числі, і її, щодо побудови будинку, домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, ОСОБА_3 стверджує, що вона після розлучення у 2003 році продовжувала проживати зі спадкодавцем ОСОБА_5 однією сім`єю до повторного укладення з ним шлюбу. Зазначає, що ОСОБА_5 21.04.1999 зареєстрував право власності на 18/300 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування. У подальшому, 14.10.2002 дані 18/300 частини були виділені в 5/6 частини жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а у 2003 році Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення про визнання за ОСОБА_5 права власності на окреме домоволодіння, що складається з житлового будинку, площею 246,8 кв.м., літньої кухні, гаража, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності, визнане даним судовим рішенням від 14.03.2003 року, було зареєстроване 18.07.2008. Таким чином, на думку третьої особи, оскільки саме з моменту ухвалення даного судового рішення за ОСОБА_5 було визнано право власності на спірний об`єкт домоволодіння, а право власності зареєстроване 18.07.2008 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2003, то даний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається із житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 246,8 кв.м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу під літ. «О», в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в решті позовних вимог відмовлено.
Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, в задоволені зустрічного позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд дійшов висновку щодо часу здійснення будівництва, ґрунтуючись на припущеннях. Ще до шлюбу з  ОСОБА_3 , 25.05.1995  ОСОБА_5  за договором дарування, зареєстрованим 21.04.1999 придбав 18/300 частини домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_1 . Посилається на те, що ОСОБА_4  в 2003 році подарувала  ОСОБА_5  1/6 частину житлового будинку з  надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1  за договором дарування від 25.01.2003, зареєстрованим 11.02.2003. Тобто, як мінімум, 18/300 та 1/6 частини домоволодіння за адресою  АДРЕСА_1 , в будь-якому випадку є особистою власністю  ОСОБА_5  та не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, але суд першої інстанції не звернув увагу на ці обставини. Київським районним судом м. Одеси в рішенні від 22.06.2018 по справі №520/4274/16-ц, було встановлено, що право власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_5  в реєстрі прав власності на нерухоме майно 09.08.2004, тобто за межами шлюбу з ОСОБА_3 . Ці обставини вже були встановлені судом при розгляді вищевказаної справи за участю  ОСОБА_3  та доказуванню не підлягають. В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказує, що «всі свідки, що допитувались в судовому засіданні не надали суду переконливих пояснень, щодо будівництва спірного будинку та робіт, які проводились у ньому, деякі свідки повідомили суду, що у 1997 році спірний будинок платний до житла, деякі свідки повідомили, що у 1997 році стояла лише коробка, без даху, без вікон, він був недобудованим, тобто показання свідків в цій частині є суперечливими, а їх свідчення відносно будівництва спірного будинку суд вважає спірними та таким, що не бути прийняті до уваги". Показання восьми з десяти свідків з різних сторін (не враховуючі показання  ОСОБА_6 , які не прояснили обставини справи) в частині будівельної готовності спірного майна до 1997 року, сходяться між собою та відрізняються тільки від малоймовірних за своєю суттю та з точки зору здорового глузду показань  ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_3 . Таким чином, з показань майже всіх свідків з обох сторін випливає, що ОСОБА_5  набув та особисто збільшив площу спірного майна до 1997 року, тобто до знайомства з  ОСОБА_3 , а не у період - 1995 року до 2003 року, як відзначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Це прямо говорить про те, що ОСОБА_3  не внесла трудових або грошових затрат в створення спірного майна та в істотне збільшення його цінності. Але суд першої інстанції проігнорував ці важливі обставини та врахував їх "спірними та такими, що не можуть бути прийняті до уваги". Будь-які документальні докази участі ОСОБА_3  в фінансуванні будівництва спірного будинку, будь то оплати за будівельні матеріали або роботи, до справи нею не надані. Апелянт посилався на те, що  ОСОБА_3  ще 18.09.2012 було точно відомо про існування рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2003, за яким було визнано право власності саме за  ОСОБА_5  особисто. 13.04.2013 шлюб між  ОСОБА_5  та ОСОБА_3  було розірвано. Якщо ОСОБА_3  була не згодна, що ОСОБА_5  визнав право власності на будинок за собою, вона могла без перешкод спростувати вказане рішення та заявити вимоги на 1/2 будинку протягом строків позовної давності, тобто до 18.09.2015. Навіть якщо подання позову 15.04.2016 переривало би перебіг позовної давності, новий строк позовної давності почав би свій перебіг з 16.04.2016 та сплинув би 16.04.2019. З зустрічним позовом ОСОБА_3 звернулася до суду лише 13.11.2019 за вх. №57719, тобто з явним порушенням строку позовної давності. Під час розгляду справи позивачкою ОСОБА_1 ставилося під сумнів достовірність копій письмових доказів, які були надані ОСОБА_3 . Однак суд на вказане не звернув уваги та безпідставно взяв до уваги письмові докази, які були надані ОСОБА_3 . Водночас письмові докази, які були надані позивачкою ОСОБА_7 не можуть ставиться під сумнів, оскільки судом було отримано належно засвідчену нотаріусом копію спадкової справи. Також незаконним є рішення суду в частині визнання прав на обов`язкову частку у майні ОСОБА_2 , оскілки він не був інвалідом на час відкриття спадщини, суд безпідставно зменшив частку у спадковому майні ОСОБА_1 
08.02.2021 представник ОСОБА_3 – адвокат Колесніков І.Л. подав до суду відзив на апеляційну скаргу та просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
09.02.2021 представник ОСОБА_8 – адвокат Данилюк А.Б. подав до суду відзив на апеляційну скаргу та просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони та представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд вважав встановленим, що частка у спадковому майні зменшується за рахунок права на обов`язкову частку ОСОБА_2 , який є інвалідом.
Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд виходив з того, що майно суттєво збільшилося у своїй вартості, тому вона має право на Ѕ його частину.
Проте погодитися з такими висновками суду неможна, оскільки до них суд прийшов шляхом невірного застосування норма матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин справи.
Встановлено, що з 23.06.2001 по 02.09.2003, та з 28.10.2006 по 13.04.2013 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, залишивши заповіт від 24.11.2012, яким усе своє майно заповів ОСОБА_1 
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є доньками ОСОБА_5 , а ОСОБА_2 - його сином.
25.05.1995 ОСОБА_5 за договором дарування став власником 18/300 частин домоволодіння, що складається в цілому з двох кам`яних житлових будинків, загальною площею 103,1 кв.м. та надвірних споруд: »Д,Ж,К,Л,Н,Р,С,Т»- сараїв, «У» - навіс, «З»-альтанка, «И,Ю»-вбиральні, «О»-літньої кухні, »У»-душ,№1-3,5,7 огородження, І-ІІІ мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 1226 кв.м. по АДРЕСА_2 . Викладене підтверджується договором дарування (а.с.91-92,т.2), та спростовує висновки суду першої інстанції про те, що за цим договором ОСОБА_5 набув у власність літ.»Б». При цьому що саме складало 18/300 частин будинку, що були придбані ОСОБА_5 , та яка їх вартість судом не встановлено.
Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 15.03.2002 за ОСОБА_5 визнане право власності, в резолютивній частині визначено, що судом визнане право власності на 5/6 частин від новозбудованого домоволодіння, що складається з житлового будинку під літ. »Б», літньої кухні під літ.»Н», гаража під літ.»О», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.74-75т.2), однак площа, яка характеризує об`єкт права власності, у рішенні суду відсутня. 
Згідно листа КП «БТІ» ОМР від 26.08.2016 за №475138.67, з 21.04.1999 по 14.10.2002 за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 18/300 частин домоволодіння за зазначеною адресою, які з 14.10.2002 були виділені в 5/6 частин жилого будинку АДРЕСА_2 .
Викладене надає підстави для висновку про те, що 18/300 частин виділені в 5/6 частин домоволодіння, і інші докази на спростовування цього у справі відсутні, а відтак висновок про те, що збільшення площі відбулося за рахунок спільних коштів подружжя ґрунтується на припущенні. 
При цьому наявні у справі технічні паспорти домоволодіння містять різні та суперечливі дати побудови та характеристики будівлі піл літ.»Б», житлового будинку під літ.»Н», у деяких житловий будинок під літ.»Б» (мансарда), прибудова літ.»б», житловий будинок літ.»Н» зазначені як самочинне будівництво, що без висновку експерта не надає можливості достовірно встановити час реконструкції домоволодіння, та у будь – якому випадку не можуть бути доказами на підтвердження вартості будівель та споруд. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.03.2003 у справі №2-927/03 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про визнання права власності, на підставі проекту розподілу домоволодіння АДРЕСА_2 , за ОСОБА_5 визнано право власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 246,8 кв. м., літньої кухні під літ. «Н», гаражу літ. «О». 
Однак до ухвалення цього рішення 25.01.2003 ОСОБА_5 на підставі договору дарування став власником 1/6 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ.»Б», загальною площею 171,8 кв.м., та надвірних споруд: «О» - літня кухня, «Н» - гараж, №2 – забор, розташований на земельній ділянці площею 461 кв.м., відтак 1/6 частина будинку набута ним в порядку дарування, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.
Визначаючи за ОСОБА_3 право на Ѕ частину спірного майна, суд свій висновок обґрунтував тим, що 18/300 частин будинку від загальної площі домоволодіння АДРЕСА_2 складають 6 кв.м., однак залишив поза увагою те, що виходячи з правил Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвр. Наказом Міністерства з питань житлово – комунального господарства України від 18.06.2007 №55 розмір частки у спільному майні підлягає розрахунку не лише із площі будинку, а й визначається з врахуванням вартості майна та споруд, які перебувають у власності особи.
Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.
Відповідно до ст.25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
       Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Таким чином, ознакою істотності збільшення вартості майна лише площа будинку вважатися не може, оскільки до критеріїв визначення істотності збільшення вартості включаються розмір особистих майнових та трудових затрат кожного з подружжя, вартість спірного майна до та після поліпшень, однак докази про це у справі відсутні, тому висновок про істотність збільшення вартості майна за рахунок ОСОБА_3 ґрунтується на припущеннях. 
Покази свідків не можуть свідчити про вартість спірного майна, тому також прийматися до уваги не можуть. Оцінка вартості будинку суб`єкта оціночної діяльності від 10.10.2005 відноситься до часу, коли ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у шлюбі не перебували.
У справі відсутні докази про укладання письмового договору про набуття майна у спільну сумісну власність до укладання шлюбу, а тому висновки суду про виникнення спільної сумісної власності у період до 21.06.2001 на законі не ґрунтуються.
Не відповідають обставинам справи висновки суду про те, що реєстрація права власності впливає на набуття права на майно, оскільки при виниклих відносинах є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою для його виникнення, майно набуте ОСОБА_5 до укладання шлюбу та до вступу в дію ЦК України та СК України. 
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною п`ятою наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Зважаючи на викладене, у справі відсутні докази, які свідчать про вартість майна до поліпшень, так само як і докази про його вартість після поліпшення, відтак вимоги позову ОСОБА_3 є недоведеними, суд їх задовольнив безпідставно.
На підставі відомостей спадкової справи встановлено, шо після смерті ОСОБА_5 з заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Н.М. звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .
Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петкової Н.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 серпня 2019 року   ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 5/6 (п`ять шостих) часток домоволодіння, оскільки із матеріалів спадкової справи №25/2015 від 26 жовтня 2015 року, після смерті   ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_2  був інвалідом дитинства 3 групи, що підтверджуються: довідкою, виданою Приморською МСЕК серії 10 ДАВ №795813 від 18.04.2016року, безстроково; довідкою, виданою Державним закладом ''Український медичний центр реабілітації матері та дитини" Міністерства охорони здоров`я України від 27.04.2016, №118, де вказано, що він перебував на обліку в Дитячій басейновій лікарні на водному транспорті з 1991 року. Отримав інвалідність дитинства з 20.06.2000 року; є інвалідом з дитинства 3 групи. 
Відповідно до ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). 
Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвр. Постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.2009 визначено, що інвалідність встановлюється медико – соціальними комісіями. 
Встановлено, що ОСОБА_2 , 1990 року народження, вперше 18.04.2016 був оглянутий Приморською МР МСЕК та йому встановлена третя група інвалідності з дитинства безстроково, станом на 18.10.2015 інвалідом не являвся, що вбачається з відповіді Київської Міжрайонної Медико-Соціальної Експертної Комісії (а.с.13,т.1).
Отже, висновки про те, що наявність рішень суду та медичної документації може бути підставою для визначення часу встановлення інвалідності на законі не ґрунтується, оскільки ані факт, ані час інвалідності не може визначатися рішенням суду, тому суд дійшов помилкового висновку про необхідність зменшення розміру частки у спадковому майні ОСОБА_1 з врахування інвалідності ОСОБА_2 . 
З огляду на викладене, рішення суду не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 з мотивів та підстав, викладених вище.
Вбачається зі спадкової справи, що із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_4 , проте вона не залучена до участі у справі у якості відповідача за позовом ОСОБА_1 , що є порушенням норм процесуального права, незалучення належного відповідача є окремою підставою для відмови у задоволенні позову, тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити через незалучення до участі у справі належного співвідповідача, що не позбавляє права звернення із новим позовом у належному суб`єктному складі. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2020 року скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування відмовити.
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю відмовити. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 17.06.2021.

Головуючий:
                                               
Судді: