16.06.21
22-ц/812/1161/21
Справа номер 490/2906/21 Головуючий суду першої інстанції – Саламатін О. В.
Провадження номер 22-ц/812/1161/21 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О. В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О. В.,
суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Лівшенком О. С.,
за участі: 
представника заявника – ОСОБА_1 ,
прокурора – Волкожи С. В.,
представника ОСОБА_2 – Алейніка В. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за   апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 квітня 2021 року, ухвалене об 11 год 33 хв під головуванням судді Саламатіна О. В. та присяжних: Сікорського А. В. та Ткачук В. В. в приміщенні суду в м. Миколаєві, повний текст якого складено того ж дня, за заявою Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр психіатричного здоров`я» Миколаївської обласної ради про надання ОСОБА_2 психіатричної допомоги у примусовому порядку, 

У С Т А Н О В И В:

19 квітня 2021 року Комунальне некомерційне підприємство «Миколаївський обласний центр психіатричного здоров`я» Миколаївської обласної ради (далі – КНП «Миколаївський ОЦПЗ») подало до суду заяву про необхідність госпіталізації у стаціонар ОСОБА_2 у примусовому порядку.
Заява обґрунтована тим, що 18 квітня 2021 року ОСОБА_2 була доставлена до КНП «Миколаївський ОЦПЗ» бригадою швидкої медичної допомоги у супроводі працівників поліції у зв`язку з тим, що бігала по вулиці оголеною, чіплялася до оточуючих людей, висловлювала маячні ідеї, була психомоторно збуджена та агресивна. 
Після огляду ОСОБА_2 у приймальному відділенні черговим лікарем констатовано необхідність обов`язкового лікування хворої у стаціонарі.
19 квітня 2021 року ОСОБА_2 була оглянута лікарем ОСОБА_4 , яка запропонувала їй лікування. Однак, та категорично відмовилася. У зв`язку з цим вона була оглянута лікарською комісією, яка підтвердила необхідність госпіталізації ОСОБА_2 без надання її згоди, тому що вона має тяжкий психічний розлад, у стані якого вона не в змозі адекватно оцінювати дійсність. ОСОБА_2 становить небезпеку для себе та оточуючих.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2021 року заяву КНП «Миколаївський ОЦПЗ» задоволено.
ОСОБА_2 госпіталізовано до психіатричного закладу КНП «Миколаївський ОЦПЗ» строком на 30 днів.
Рішення мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_2 має тяжкий психічний розлад та представляє небезпеку для себе і оточуючих, то наявні підстави для її примусової госпіталізації.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви КНП «Миколаївський ОЦПЗ».
Скаржник вказував, що заява медичного закладу є необґрунтованою та безпідставною, а доводи щодо відмови ОСОБА_2 від проходження лікування та агресивність її поведінки не конкретизовано та не підтверджено належними доказами. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог статей 339, 340, 342 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. У заяві повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
У випадках, коли відповідно до закону госпіталізація у примусовому порядку була проведена за рішенням лікаря-психіатра і визнана доцільною комісією лікарів-психіатрів, заклад з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, направляє до суду заяву про її госпіталізацію у примусовому порядку протягом 24 годин.
Залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.
Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Відповідно до вимог статті 13 вказаного Закону особа, яка досягла 14 років, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги добровільно – на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою. Госпіталізація у цьому випадку здійснюється за рішенням лікаря-психіатра.
Особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.
Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Згідно з статтею 1 цього Закону психічні розлади – розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті. Тяжкий психічний розлад – розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, слід встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою, воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).
Судом встановлено, що 18 квітня 2021 року ОСОБА_2 була доставлена до КНП «Миколаївський ОЦПЗ» бригадою швидкої медичної допомоги у супроводі працівників поліції у зв`язку з тим, що бігала по вулиці оголеною, чіплялася до оточуючих людей, висловлювала маячні ідеї, була психомоторно збуджена та агресивна. 
Після огляду ОСОБА_2 у приймальному відділенні черговим лікарем констатовано необхідність обов`язкового лікування хворої у стаціонарі.
З заяви ОСОБА_2 від 19.04.2021 випливає, що вона відмовилася від госпіталізації до психіатричного закладу, оскільки вважає, що перебуває у адекватному стані.
Згідно з висновком комісії лікарів-психіатрів КНП «Миколаївський ОЦПЗ» ОСОБА_2 хворіє психічно з 2014 року після ряду психотравм, була спроба суїциду – різала вени на передпліччі, після конфлікту з тіткою з приводу виховання сина намагалася завдати ножове поранення в область серця,  декілька разів перебувала на лікуванні у різних психіатричних лікарнях. На обліку у КНП «Миколаївський ОЦПЗ» вона перебуває з 2015 року, стаціонарно лікувалася 8 разів, остання госпіталізація була 11 квітня 2021 року, але батько забрав її додому. При огляді комісією 19.04.2021 хвора була збуджена, вперта, не тримала дистанції, не розуміла свого хворобливого стану та термінової необхідності лікування у стаціонарі, виказувала безглузді вимоги зняти побиття з метою посадити таксистів та батька, який нібито в процесі минулої госпіталізації поранив хворій ножем ступню. Хворій було запропоновано підписати усвідомлену згоду та пройти курс лікування в стаціонарі, але ніякі раціональні аргументи на неї не подіяли, від запропонованої госпіталізації категорично відмовилася.
Лікарями діагностовано у ОСОБА_2 шизоафективний розлад, маніакальний тип. Агресивна поведінка.
Зважаючи на важкість психічного стану хворої, агресивні прояви в її поведінці, які не піддаються вербальній корекції, загрозу для оточуючих, комісія констатувала необхідність лікування ОСОБА_2 виключно в умовах психіатричного стаціонару.
Агресивна поведінка ОСОБА_2 , яка була поєднана з спричиненням шкоди майну її брата та погрозами фізичної розправи, була встановлена співробітниками поліції 11 квітня 2021 року, про що свідчить рапорт співробітника поліції. 
Отже, вищевказане свідчить про те, що ОСОБА_2 становить небезпеку як для себе, так і для оточуючих, оскільки вона в силу наявного в неї тяжкого психічного розладу не здатна себе контролювати. Між її неправомірними вчинками пройшов невеликий проміжок часу, що можна розцінювати так, що вона потребує психіатричної допомоги у примусовому порядку, тому що її хвороба прогресує, а вона не хоче у добровільному порядку лікуватися.
За такого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для госпіталізації ОСОБА_2 до психіатричного закладу у примусовому порядку. 
Посилання апелянта на те, що рішення суду не є обґрунтованим, оскільки досліджені докази є недостатніми, щоб встановити, що ОСОБА_2 становить небезпеку для себе та оточуючих, колегія суддів відхиляє.
Досліджені судом докази у сукупності свідчать про наявність такої небезпеки. Доказів на спростування цього ОСОБА_2 та її представником суду надано не було.
Твердження представника ОСОБА_2 про те, що були відсутні підстави для її госпіталізації у примусовому порядку до психіатричного закладу, оскільки ОСОБА_2 не заперечувала добровільно пройти курс лікування амбулаторно, колегія суддів вважає необґрунтованими, тому що, по-перше, фахівці у сфері психіатрії визначили, що саме таке лікування необхідно ОСОБА_2 , по-друге, у суді першої інстанції ОСОБА_2 пояснювала, що ліки не приймає, а отже відсутні підстави вважати, що вона б амбулаторно лікувалася.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає, оскільки є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 16 червня 2021 року.