КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/22060/19                                                   Головуючий 1 інстанція - Хоменко В.С.
Провадження № 22-ц/824/3138/2021                             Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.

П О С Т А Н О В А
іменем   України
 
26 березня 2021 року                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді:               Суханової Є.М.,
суддів:                                     Гуля В.В., Сержанюка А.С.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,завданої внаслідок залиття квартири, -
 
ВСТАНОВИЛА:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири. 
В обгрунтування позовних вимог зазначила, що є власником квартири  АДРЕСА_1 .
  Так, 30.07.2019 року сталося залиття належної їй на праві власності квартири з квартири №6 , що поверхом вище, та належить на праві власності ОСОБА_1 . 
Вказана обставина зафіксована актом комісії №476 від 08.08.2019 року в складі: провідного інженера ОСОБА_5, майстра ОСОБА_3 майстра р/д № 1 ОСОБА_4 , затвердженого начальником «ЖЕД 102 Голосіївського району» Суддею І.І. 
Згідно висновку про вартість проведення відновлювального ремонту належної позивачу квартири після її залиття (потопу) від 22.10.2019 року ринкова вартість проведення відновлювального ремонту становить 56 800,00 грн. Також позивач вказала, що нею були понесені витрати у розмірі 4 000,00 грн. на проведення оціночних послуг.
З урахуванням зазначеного, просила стягнути з відповідача на її користь 56 800,00 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної залиттям квартири, 4 000,00 грн. вартості проведених оціночних послуг та 768,40 грн. судового збору.
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 матеріальну шкоду, заподіяну залиттям квартири, у розмірі 56 800,00 грн., витрати по проведенню оціночних послуг у розмірі 4 000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2020 року залишине без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказала на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з неї матеріальну шкоду, понесену позивачем внаслідок залиття квартири, оскільки вона є неналежним відповідачем у справі. Така шкода підлягає стягненню з КП «ЖЕО -11» як з виконавця надання послуг та зобов`язання утримувати внутрішньо будинкові мережі в належному стані. А тому, на думку апелянта, саме КП «ЖЕО -11» повинно бути відповідачем у справі. 
Разом з цим, ОСОБА_1 зазначає, що акт про залиття квартири складено з порушенням Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держитлокомунгоспу України 17 травня 2005 року № 76, оскільки з ним повинні ознайомитися мешканці залитої квартири та квартири, з якої відбулося залиття. Тобто факт залиття квартири, характер залиття та його причини, завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість) та його наслідків має бути зафіксований актом комісійного обстеження квартири, складеним за обов`язкової участі винної особи. Однак, вона не була присутня під час огляду місця залиття належної позивачу квартири та не була залучена до складання цього акту. Вважає, що висновки викладені в акті зроблені без огляду квартири відповідача, а лише на підставі огляду залитої квартири позивача, а тому викладені в ньому факти не відповідають дійсності. 
Крім того зазначила, що суд першої інстанції безпідставно здійснив розгляд справи без її участі, оскільки вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що вина ОСОБА_1 у залитті квартири АДРЕСА_1 доведена належними та допустимими доказами у справі, а зазначені в апеляційній скарзі доводи є лище припущеннями відповідача, вони не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції вважав їх доведеними та обґрунтованими. Суд дійшов висновку, що причиною залиття належної позивачу квартири стало халатне користування сантехнічними приладами власником квартири  №6 - відповідачем ОСОБА_1 , а тому відповідач в силу закону має нести відповідальність за спричинену шкоду. Доказів того, що залиття належної позивачу квартири, відбулося з вини інших осіб та як наслідок відповідальність за спричинену шкоду має бути покладена не на відповідача, суду надано не було.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.
При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 27.12.2019 №686/11256/16-ц (61-28098св18).
За змістом положень частини третьоїстатті 386 ЦК Українивласник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявність протиправної поведінки відповідача; факт нанесення збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками; вину. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Судом встановлено, що ОСОБА_2  є власником квартири  АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 07.05.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНОУ Сергієнко Н.Б. за реєстровим №551 та зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим №5738.
Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 .
30.07.2019 року відбулося залиття квартири АДРЕСА_1 , що належить позивачу, із розташованої вище поверхом квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується актом комісії №476 від 08.08.2019 року в складі: провідного інженера ОСОБА_5, майстра ОСОБА_3 майстра р/д № 1 ОСОБА_4 , затвердженого начальником «ЖЕД 102 Голосіївського району» Суддею І.І., у якому зазначено, що затоплення обстежуваної квартири сталося внаслідок халатного відношення до сантехнічного обладнання: лопнув перехідник на холодному водопостачанні.
Згідно висновку про вартість проведення відновлювального ремонту квартири  АДРЕСА_1  після її залиття (потопу), від 22.10.2019 року ринкова вартість проведення відновлювального ремонту належної позивачу квартири становить 56 800,00 грн. 
За складання вказаного висновку позивачем сплачено 4 000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 17.10.2019 року.
Так, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
Приписами частин 1-4 статті12, частин 1,6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Факт залиття квартири, власником якої є позивач, з вини відповідача підтверджується актом комісії №476 від 08.08.2019 року в складі: провідного інженера ОСОБА_5, майстра ОСОБА_3 майстра р/д № 1 ОСОБА_4 , затвердженого начальником «ЖЕД 102 Голосіївського району» Суддею І.І.. Актом встановлено, що залиття квартири належної позивачу відбулося з вище розташованої квартири №6 , власником якої є відповідач, внаслідок пориву гнучкого шлангу до пральної машини.
Зазначений акт у силу статей77, 78 ЦПК України є належним і допустимим доказом, яким спростовуються відповідні посилання апеляційної скарги.
Доводи апеляційноїскарги, що акт №476 від 08.08.2019 року є неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки відповідач не була присутня під час огляду місця залиття належної позивачу квартири та не була залучена до складання цього акту, зводяться до незгоди із письмовими доказами, оцінка яким надана судом першої інстанцій. Разом з цим слід вважати, що акт є первинним документом, що засвідчує факт певної події, а тому не може ґрунтуватися на інших документах.
Отже, відповідач не спростувала належними та допустимими доказами відсутність своєї вини у залитті квартири позивача, та не надала інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.
Колегією суддів апеляційного суду також враховано, що відповідно до частини 2 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Відповідно до частин 4, 5статті 319 ЦК Українивласність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 1992 року №572, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.
Отже, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Невиконання цього обов`язку, якщо результатом такого невиконання є нанесення шкоди іншим особам, тягне за собою відшкодування власником збитків.
Таким чином, встановивши, що позивач довела розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, а відповідач не довела відсутність вини у заподіяні шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню саме ОСОБА_1 , яка є належним відмопвідачем у даних правовідносинах, що склалися між сторонами.
Отже, доводи апеляційної скарги на правильність висновку суду першої інстанції не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. 
Інші доводи апеляційної скарги, хоча ґрунтовні і правильні, однак фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що перебуває поза межами повноважень суду апеляційної інстанції. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Колегія суддів дійшла висновку, що наведені обставини та письмові докази дають підстави дійти висновку про те, що завдана позивачу шкода полягає у халатному користуванні сантехнічними приладами (лопнув перехідник на холодному водопостачанні) власником квартири  АДРЕСА_3 - відповідачем ОСОБА_1 , а томусуд першої інстанції дійшов законного та обгрутнованого висновку про те, що відповідач в силу закону має нести відповідальність за спричинену позивачу шкоду.
Досліджуючи питання обґрунтованості вимог про розмір відшкодування завданих позивачу збитків, колегія суддів врахувала, що матеріали справи містять належні докази у їх сукупності на підтвердження факту понесення позивачкою відповідних витрат у розмірір 56 800,00 грн., що пов`язані із усуненням наслідків халатного користування сантехнічними приладами власником квартири АДРЕСА_3 . Наведені у висновку про вартість проведення відновлювального ремонту квартири  АДРЕСА_1  після її залиття (потопу), від 22.10.2019 рокурозрахунки вартості проведення відновлювального ремонту квартири позивача відповідачем не спротосвані.
Безпідставиним є доводи апеляційної скарги щодо розгляду судом справи без належного повідомлення відповідача, оскільки судом було вжито заходів щодо реалізації відповідачем права на подачу відзиву на позовну заяву, відповідних заяв та клопотань, однак таким своїм правом відповідач не скористалася. Розгляд справи здійснювався судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у матералах справи доказами.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення першої інстанції повністю відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції заочне рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення, питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
 
Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 20 березня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий:                                                  Є.М. Суханова
 
Судді:                                                               В.В. Гуль 
 
                                                                          А.С. Сержанюк