ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/931/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №690/465/20 Категорія: 304090000 	Здоровило В. А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       03 червня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Фетісової Т.Л., Новікова О.М.
за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 15 березня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом. 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що  ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 07.02.2006 року.
Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, водночас ОСОБА_1 порушила зобов`язання за договором, у зв`язку із чим станом на 20.09.2020 року має заборгованість в розмірі 35341,37 грн, яка складається з наступного: 28410,59 грн – заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту; 28410,59 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 6930,78 грн – заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0,00 грн – нарахована пеня; 0,00 грн – нараховано комісії. 
Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 35341,37 грн станом на 20.09.2020 року та судові витрати.
Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 15 березня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 07.02.2006 року у розмірі 28410,59 грн.
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, розмір заборгованості за тілом кредиту відповідачем не спростований, суд вважав, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд – шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тому позов в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає задоволенню.
Відмовляючи у вимогах банку в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, то судом враховано, що заява позичальника від 07.02.2006 року не містить умов про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне повернення кредиту. До того ж надані позивачем до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг та витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містять підпису позичальника. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, вважаючи його прийнятим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неврахування судом висновків Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, ОСОБА_1 просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Апеляційні вимоги мотивовано тим, що дійсно нею було отримано у АТ КБ «Приватбанк», кредитну картку «Універсальна» з номером НОМЕР_1 , дата відкриття якої 07.02.2006 року, термін дії до 02/13, кредитний ліміт у сумі 2700 грн, базова процентна ставка за кредитом 3% на залишок заборгованості.
Проте, вона заперечує, що 07.02.2006 року її було ознайомлено з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», оскільки працівником банку таких документів для підпису та ознайомлення їй не надавалося.
Вказує, що з вимог викладених у позові, у неї відсутня заборгованість за тілом кредиту та заборгованість за нарахованими відсотками, проте є заборгованість за простроченим тілом кредиту та заборгованість за простроченими відсотками. Згідно до Умов та правил надання банківських послуг, проценти нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, однак, залишку заборгованості за тілом кредиту у неї немає, відповідно, немає і заборгованості за нарахованими відсотками.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 07.02.2006 року, вбачається, що за період з 2006 року було змінено відсоткову ставку в односторонньому порядку. Однак, кредитор не має право змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
Звернуто увагу, що до винесення судом рішення, у відзиві на позовну заяву, нею було заявлено клопотання про сплив позовної давності за вимогами АТ КБ «Приватбанк», однак всупереч викладеному, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що укладений між сторонами договір про надання банківських послуг від 07.02.2006 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту.
АТ КБ «Приватбанк» також скористалось правом на подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, в якій вказало, що рішення в частині відмови у задоволені позову про стягнення заборгованості за відсотками є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального права, а тому просило його скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі.
В мотивування апеляційної скарги банком звернуто увагу на те, що на підтвердження того. що сторони погодили оплату процентів за користування кредитними коштами, а також розмір процентної ставки, відповідачем надано до суду заяву-анкету від 07.02.2006 року, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», які підписані особисто відповідачем.
Вказує, що суд першої інстанції, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.
Відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.12.2007 року ОСОБА_1 підписала заяву б/н, в якій виявила бажання отримати кредитку «Універсальна» 30 днів пільгового періоду з кредитним лімітом 2700 грн, з базовою відсотковою ставкою 3% на місяць (36% річних).
У даній заяві міститься інформація, що банком відкрито рахунок ОСОБА_1 07.02.2006 року та видано картку НОМЕР_1 .
Вказане свідчить про те, що рахунок відповідачу було відкрито до підписання нею вказаної заяви.
В заяві зазначено, що позичальник ознайомився і згоден з умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмового вигляді. Своїм підписом підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку, а також його місцезнаходження. 
07 грудня 2007 року ОСОБА_1 було також підписано довідку про умови кредитування з використання кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій міститься інформація про відсоткову ставку, комісію, пеню, штрафи, строк погашення щомісячних платежів.
Згідно довідки про видачу кредитних карток, відповідачу було надано наступні кредитні картки: 07.02.2006 № НОМЕР_1 (термін дії 02/13), 13.09.2010 №41499605378383541 (термін дії 02/13), 05.07.2012 № НОМЕР_2 (термін дії 05/16), 12.02.2015 № НОМЕР_3 (термін дії 04/18) та 11.05.2018 № НОМЕР_4 (термін дії 04/22).
Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача (договір б/н), їй неодноразово було встановлено наступні кредитні ліміти: 23.03.2006 – 1600,00 грн, 07.12.2007 – 2700,00 грн, 25.07.2013 – 4000,00 грн, 01.08.2013 - 6900,00 грн, 12.02.2015 – 6900,00 грн, 23.02.2015 – 10000,00 грн, 11.05.2018 – 16000,00 грн, а з 09.11.2018 - 0,00 грн.
До позовної заяви банк також додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та виписку по рахунку відповідача.
З виписки по рахунку вбачається одночасне використання відповідачем кількох кредитних карток, при цьому користування кредитною карткою № НОМЕР_1 строк дії якої закінчився в лютому 2013 року, тривало до 01.09.2020 року.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н відповідач станом на 20.09.2020 має заборгованість – 35341,37 грн, яка складається з наступного: - 28410,59 грн, - заборгованість за тілом кредита, в т.ч.: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредита; - 28410,59 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита; - 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; - 6930,78 грн, - заборгованість за простроченими відсотками; - 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; - 0,00 грн, - нарахована пеня; - 0.00 грн, - нараховано комісії (а.с.4-19).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його вартості, а саме прострочене тіло кредиту та заборгованість за простроченими процентами.
Колегія суддів звертає увагу, що в заяві позичальника та довідці підписаній відповідачем не міститься порядку нарахування простроченого тіла кредиту та прострочених відсотків, що є підставою для відмови у їх стягненні.
Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №190/1419/19-ц.
До того ж, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».
Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
З урахуванням наведеного міський суд правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.
Зважаючи на наведені норми права та обставини у даній справі, колегія суддів доходить висновку, що міським судом безпідставно стягнуто з відповідача прострочене тіло кредиту, стягнення та нарахування якого не передбачено, а ні умовами заяви підписаної ОСОБА_1 , а ні довідкою про умови кредитування.
Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні прострочених відсотків посилався на те, що нарахування відсотків не підтверджене доказами наявними у справі, а саме заявою позичальника, однак колегія суддів не погоджується з такими твердженнями з огляду на те, що і в заяві позичальника, і в довідці про умови кредитування, які підписані відповідачем, наявні відомості про розмір відсоткової ставки, пені, штрафу та комісії.
Колегія суддів, відмовляючи у повному обсязі у позові вважає правильною підставою для таких висновків, саме відсутність у матеріалах справи порядку нарахування простроченого тіла кредиту та прострочених відсотків, як складових кредитної заборгованості позичальника, що в свою чергу є підставою для повного скасування рішення суду першої інстанції, в тому числі у відмовленій частині щодо стягнення заборгованості за відсотками.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку із недоведеність позовних вимог, тому строк позовної давності заявлений відповідачем у відзиві на позовну заяву, у даному випадку, до застосування не підлягає.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У частині першій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідач, при оскарженні рішення суду першої інстанції до суду апеляційної інстанції, була звільнена від сплати судового збору у зв`язку з тим, що вона є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_5 , а тому судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь держави. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 15 березня 2021 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 3153 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Судді