ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року	Львів	Справа № 300/1757/20 пров. № А/857/7977/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Кушнерика М.П.
суддів –                                                            Курильця А.Р., Мікули О.І.;

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року, прийняте суддею Остап`юк С.В. в м.Івано-Франківськ, в порядку письмового провадження, у справі № 300/1757/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні  дії, -

                                                 ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 – 2019 роки; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 – 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 07.05.2019; зобов`язання провести нарахування та виплату сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 07.05.2019; визнання протиправною бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні, а саме: невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення; стягнення середнього заробітку (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням середньоденної заробітної плати в розмірі 438,26 гривень за період з 08.05.2019 до ухвалення судового рішення по справі.
Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач протиправно, в порушення норм Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, Закону України “Про оплату праці”, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.1995, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2017 – 2019 року, не нарахував та не виплатив індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 07.05.2019, та внаслідок не проведення своєчасного, повного розрахунку при звільненні позивача стягненню з відповідача підлягає середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням середньоденної заробітної плати.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року, позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 щодо: не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 – 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 07.05.2019.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 – 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язано відповідача нарахувати та виплати позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 07.05.2019.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіть за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2019 до 17.11.2020 в розмірі 244110,82 грн..
Відповідач не погодившись з рішенням суду, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, подав апеляційну скаргу.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано на те, що приписи ст.ст. 116, 117 КЗпП України та Порядок обчислення середньої заробітної плати, не поширюється на військовослужбовців, оскільки такі не перебувають в трудових відносинах, а проходять військову службу. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачає виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні.
Просить скасувати рішення суду щодо виплати позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з проходив військову службу у Збройних Силах України, 27.03.2017 позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_2 про право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.
Згідно копії з витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.05.2019 за № 105 позивача, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 23.04.2019 №7-РС з військової служби за станом здоров`я, з 07.05.2019 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 
На заяву позивача від 28.01.2020 відповідач відмовив у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 – 2019 роки, з мотивів, викладених у листі за № 350/493/163пс, та на заяву позивача від 03.06.2020 відповідач у листі за № 350/493/666пс від 25.06.2020 повідомив відповідача про те, що індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 30.11.2018 не виплачувалась через те, що право на її отримання не виникало. З 01.12.2018 до 07.05.2019 індексація виплачена, на підтвердження чого долучено довідку-розрахунок про розмір невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 28.02.2018.
Відповідно до копії з витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.05.2019 за № 105 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 07.05.2019, тоді як фактичний розрахунок щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 – 2019 року та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 07.05.2019 не було проведено.

Згідно ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Таким чином, апеляційним судом здійснюється перегляд рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2019 до 17.11.2020.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2019 до 17.11.2020 в розмірі 244 110,82 грн., оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, виходячи з наступного.
Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ст.1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Із аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України. Дане спростовує твердження апелянта про не поширення на дані правовідносини зазначених норм законодавства.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018р. у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16.
Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, у постанові від 15.09.2015р. по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.
Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З вказаного слідує, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги твердження відповідача про те, що оскільки на час звільнення позивача з військової служби належна до виплати сума за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 – 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а також індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 07.05.2019, остаточно не проведена з врахуванням даних виплат, а, відтак, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2019 до 17.11.2020, є передчасною, виходячи із зміни правової позиції Верховного Суду щодо такого розрахунку (постанова Великої палати Верховного Суду № 761/9584/15-ц від 26.06.2019)
За пунктами 3, 4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду в оскарженій частині підлягає скасуванню з прийняттям постанови, якою в задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2019 до 17.11.2020 в розмірі 244110,82 грн. слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задоволити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року у справі № 300/1757/20 скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2019 до 17.11.2020 в розмірі 244110,82 грн. та прийняти постанову, якою в задоволенні вимог в цій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула