УХВАЛА

19 квітня 2021 року 
Київ
справа №812/792/17
адміністративне провадження №К/9901/22737/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача                                                    Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів -                                                             Жука А.В.,
                                                                      Мартинюк Н.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу 
за касаційною скаргою ОСОБА_1  
на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 (головуючий суддя - Т.Г. Гаврищук, судді - А.А. Блохін, І.В. Сіваченко)
у справі №  812/792/17 
за позовом ОСОБА_1  
до Головного управління Національної поліції в Луганській області
про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, 

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якому просив: 
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області провести нарахування та виплату позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016 в сумі 17 372, 72 грн.;
- визнати неправомірною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016 на суму              17 372, 72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що у період з 21.07.2014 по 07.11.2015 та в період з 07.11.2015 по 10.06.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Луганської області. За період з 07.11.2015 по 20.01.2016 позивачу винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції відповідачем нарахована та виплачена не була. Позивач вважає, що дії/бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати винагороди за участь в антитерористичній операції суперечать положенням законодавства, тому порушують права позивача.  

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 11.07.2017 адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016 в сумі 17  372, 72 грн., з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. В решті позовних вимог - відмовлено.

При ухваленні постанови суд першої інстанції виходив з того, що наказами Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 12.12.2014 № 97, від 17.11.2015 № 321, від 07.12.2015 № 341, від 24.06.2016 № 176дск та довідкою Головного управління Національної поліції в Луганській області від 30.06.2016 № А-4438 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України підтверджено безпосередню участь позивача в антитерористичній операції на території Луганської області, а тому останній має право на виплату винагороди за участь в антитерористичної операції за період з 07.11.2015 по 20.01.2016. 

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що виконання позивачем службових обов`язків у містах, які належать до зони проведення антитерористичної операції, не свідчить про виконання позивачем конкретних завдань, пов`язаних з його безпосередньою участю в проведенні антитерористичної операції, а докази на підтвердження фактичної участі позивача у проведенні антитерористичної операції, за яку постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2014 № 158 «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік, та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету» встановлено виплату грошової винагороди, матеріали справи не містять.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.  

Підставою касаційного оскарження судового рішення позивач вказує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 28.09.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити у повному обсязі, залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін.  

Ухвалою Верховного Суду від 15.04.2021 справу призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні. 

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України скаржник зазначає, що при розгляді даної справи суду слід ураховувати висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі           № 812/889/17, від 23.10.2018 у справі № 812/927/16, від 14.02.2019 у справі                      № 812/861/17, від 06.03.2019 у справі № 812/1424/16, від 21.08.2019 у справі                    № 812/1512/17, та від 26.09.2019 у справі № 812/1327/17, відповідно до яких доказами безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції визнані як накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, так і довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, видані на підставі відповідних наказів Антитерористичного Центру при Службі безпеки України.

За змістом пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі  № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19,  пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі                      № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Щодо доводів касаційної скарги скаржника про врахування при розгляді цієї справи висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 812/889/17, від 23.10.2018 у справі № 812/927/16, від 14.02.2019 у справі № 812/861/17, від 06.03.2019 у справі          № 812/1424/16, від 21.08.2019 у справі № 812/1512/17, та від 26.09.2019 у справі             № 812/1327/17 колегія суддів зазначає, що пропри побіжну схожість спірних правовідносин у вказаних справах, відмінними є їхні фактичні обставини та, відповідно, підстави позову і обґрунтування позицій кожної зі сторін, що виключає можливість застосування вказаних висновків при розгляді цієї справи. 

У справі, що розглядається, судами встановлено, що згідно довідки Головного управління Національної поліції в Луганській області від 30.06.2016 № А-4438 позивач в період з 21.07.2014 по 07.11.2015, з 07.11.2015 по 10.06.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Луганської області. Вказана довідка видана на підставі наказів першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 12.12.2014 № 97, від 17.11.2015            № 321, від 07.12.2015 № 341, від 24.06.2016 № 176 дск.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції виплачується не за весь час залучення особи до складу сил та засобів антитерористичної операції, а тільки за час фактичної участі цієї особи у відповідних заходах. Так, зарахування особи до списку осіб, що безпосередньо беруть участь у проведенні антитерористичних операцій, здійснюється на підставі відповідних наказів командирів (штабу Антитерористичної операції), в яких зазначається про дату початку такої участі та дату фактичного завершення такої участі. В подальшому, на підставі вмотивованого рапорту керівника структурного підрозділу, де проходить службу особа, Головним управлінням МВС України в області видається відповідний наказ, який, в свою чергу, є підставою для нарахування грошової винагороди особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, призначеної за безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції.

Однією з обов`язкових умов для визнання військовослужбовця таким, що бере безпосередню фактичну участь у відповідних заходах в антитерористичній операції є перебування такої особи у підпорядкуванні (виконання завдань) керівництва штабу антитерористичної операції.

Така фактична участь осіб в антитерористичній операції має бути підтверджена наказом командира штабу антитерористичної операції.

Водночас, матеріалами справи не підтверджено перебування позивача у підпорядкуванні (виконання завдань) керівництва штабу антитерористичної операції у період з 07.11.2015 по 20.01.2016.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 812/860/17, від 20.12.2019 у справі № 360/3453/19, від 24.01.2020 у справі № 812/1487/17, від 06.02.2020 у справі № 812/793/17, від 13.02.2020 у справі                     № 360/2447/19, від 20.03.2020 у справі № 360/3264/18, від 24.04.2020 у справі                    № 812/1511/17 та суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків. 

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 327, 341, 343, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/9901/22737/20 у справі № 812/792/17 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж. М. Мельник-Томенко 

Судді                                                                  А. В. Жук 

                                                                      Н. М. Мартинюк