П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  802/4159/14-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Воробйова І.А. 
Суддя-доповідач -  Сапальова Т.В.   
10 березня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сапальової Т.В. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Капустинського М.М. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Шпикуляк Ю.В.,
представниці позивача: Арустамян А.Е.,
представника відповідача: Мавроді Р.Ф., 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної митної служби України та Подільської митниці Держмитслужби на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України,  Подільської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України, Подільської митниці Держмитслужби в якому з урахуванням заяви  про зміну предмету позову від 24.09.2020 просив визнати протиправним та скасувати наказ Голови Державної фіскальної служби України І.О. Білоуса №1010-о від 24.10.2014 року про звільнення з посади заступника начальника Вінницької митниці Міндоходів з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади", п.7-2 ст.36 КЗпП України ; визнати протиправним та скасувати наказ Вінницької митниці Міндоходів №402-о від 24.10.2014 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 є таким,  що звільнений з 24.10.2014 р. з посади заступника начальника Вінницької митниці; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Подільської митниці Держмитслужби; стягнути з Подільської митниці Держмитслужби середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року по день  ухвалення рішення суду; зобов`язати Державну митну службу України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України "Про очищення влади".
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року позов задоволено.
Не погодившись з вказаним рішенням Державна митна служби України та Подільська митниця Держмитслужби оскаржили його в апеляційному порядку.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги Державна митна служби України зазначає про те, що Закон №1682 не містить процедуру та механізм, які визначають індивідуальний підхід під час застосування встановлених цим законом заборон. В той же час з урахуванням обов`язку діяти виключно на підставі та в межах Конституції та законів України у ДФС України були відсутні повноваження щодо самостійного застосування індивідуального підходу до кожного випадку люстрації. Крім того, апелянт стверджує, що позивач самостійно подав клопотання про зупинення провадження у справі, тому згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу більше, ніж за 1 рік. Також 24.10.2014 є останнім робочим днем, тому стягнення середнього заробітку за період з 24.10.2014 є протиправним.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги Подільська митниця Держмитслужби зазначає про те, що позивач обіймав посаду голови районної державної адміністрації  протягом 2,5 років, що відповідає критеріям осіб, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади, тому на момент виникнення спірних правовідносин  ДФС України та Вінницької митниці Міндоходів діяли на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Крім того, апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції неправильно обчислив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Подільської митниці Держмитслужби.
Відзив позивача на апеляційну скаргу на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду не надходив, що відповідно до ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представниця позивача в судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представниця Подільської митниці Держмитслужби в судовому засіданні підтримала вимоги апеляційних скарг та просила їх задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 р. №1010-о ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Вінницької митниці Міндоходів з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".
Підставою для звільнення стало призначення позивача на посаду головою Ямпільської районної державної адміністрації розпорядженням Президента України Януковича В.Ф. від 18.05.2010.
Наказом Вінницької митниці Міндоходів №402-о від 24.10.2014 визначено вважати  ОСОБА_1 таким, що звільнений з посади заступника начальника Вінницької митниці Міндоходів з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"
Не погодившись із вказаними вище наказами та вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у даній справі.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані накази про звільнення позивача винесені без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становлять непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Згідно з ч.ч.1, 2, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. 
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до п. 6 ч.1ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
16.10.2014 набрав чинності Закон України «Про очищення влади» № 1682-VII від 16.09.2014 (далі – Закон № 1682-VII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Ч.ч.1-2 ст.1 Закону № 1682-VII передбачено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах:
- верховенства права та законності;
- відкритості, прозорості та публічності;
- презумпції невинуватості;
- індивідуальної відповідальності;
- гарантування права на захист.
Згідно з ч.3 ст.1 Закону № 1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Відповідно до ч.5 ст.1 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою або четвертою цієї статті, може застосовуватися до особи лише один раз.
Ч.9 ст.1 Закону № 1682-VII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку.
Згідно з п.6 ч.1 ст.2  Закону № 1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Відповідно до п.9 ч.1 ст.3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року голови Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голови обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації, їх перших заступників, заступників, голови районної державної адміністрації, районної в місті Києві державної адміністрації.
Згідно з п. 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:
1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;
2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом. 
Згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 (т.1, а.с.11-15)  18.05.2010 ОСОБА_1 призначено на посаду голови Ямпільської райдержадміністрації на підставі розпорядження Президента України від 07.05.2010 №724/2010-рп, 16.01.2013 позивача звільнено з посади голови Ямпільської райдержадміністрації відповідно до розпорядження Президента України від 16.01.2013 №13/2013-рп.
Отже, ОСОБА_1 у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року  протягом 2,5 років перебував на  посаді голови районної державної адміністрації, у зв`язку з чим на підставі п.9 ч.1 ст.3 Закону № 1682-VII його звільнено з посади заступника начальника Вінницької митниці Міндоходів. 
Оцінюючи правомірність такого звільнення, колегія суддів виходить з наступного.
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованою на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. 
По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. 
По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
У зв`язку з цим застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17, від  30 липня 2020 року у справі № 805/4893/15-а та від .
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас, аналіз положень ч.1 ст.3 у взаємозв`язку із ч.3 ст.1 та п.2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII свідчить про те, що заборони, встановлені ч.3 ст. 1 Закону № 1682-VII, виникають в силу закону, а не у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.
Тобто, встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади пов`язується тільки з фактом зайняття ними сукупно не менше одного року в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 посад, зокрема, передбачених п.9 ч.1 ст.3 Закону № 1682-VII, незалежно від того чи сприяли ці особи своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.
Судом встановлено, що звільнення позивача проведено на підставі відомостей, зазначених в особовій справі про його перебування на посаді голови Ямпільської райдержадміністрації.
При цьому оскаржувані накази Голови ДФС України від 24.10.2014 № 1010-о та Вінницької митниці Міндоходів №402-о від 24.10.2014  не містять посилань на обставини, які свідчать про те, що позивач був причетний до порушень прав людини чи підтримання останнім антидемократичних заходів. Вказані обставини не встановлювалися та не перевірялися відповідачем при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_1 , що суперечить принципам верховенства права та законності, презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності, закріпленим у ч.2 ст.1 Закону № 1682-VII.
З урахуванням наведеного доводи апеляційної скарги про те, що ДФС України та Вінницька митниця Міндоходів діяли на підставі законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, є необґрунтованими.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Оцінюючи правомірність звільнення заявників відповідно до Закону України «Про очищення влади» в аспекті відповідності застосованих заходів вимогам ст.8 Конвенції Європейський Суд з прав людини (далі - Суд) у п.294, 296 справи «Полях та інші проти України» вказав на те, що застосування до заявників передбачених Законом «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан Янукович був Президентом України.
Як зазначив Суд (див. пункти 208-211), застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан Янукович обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
Крім того, у п.300 вказаного рішення Суд встановив, що причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом «Про очищення влади», є прихід до влади п. Януковича (див. пункт 7), а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд вважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави.
На підставі вищенаведеного Суд дійшов висновку те, що уряд України не довів, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві.
Зважаючи на обставини та підстави звільнення ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин висновків Європейського Суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України».
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для скасування наказів Голови ДФС України від 24.10.2014 № 1010-о та Вінницької митниці Міндоходів №402-о від 24.10.2014.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо обчислення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з наступного.
Нормативним актом, який визначає порядок обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження, чинність якого поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності, є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абз.3 п.3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Відповідно до абз.1 та абз.3 п.2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. 
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 звільнено 24.10.2014, то середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає обчисленню, виходячи з розміру нарахованої позивачу заробітної плати за серпень-вересень 2014 року.
Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з довідкою Вінницької митниці Міндоходів про середню заробітну плату від 01.12.2014 №5496/02-80-05 (т.1, а.с.19) середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 відповідно до постанови КМУ від 08.02.1995 №100 становить 326,10 грн. 
При цьому вказана довідка не містить інформації про заробітну плату позивача за серпень-вересень 2014 року та кількість фактично відпрацьованих днів, у зв`язку з чим неможливо перевірити правильність обчислення розміру середньоденної заробітної плати у вказаній вище довідці, тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв її до уваги. 
Відповідно до довідки про заробітну плату від 05.08.2020 №7.12-08-1/22/10/5914, виданої Подільською митницею Держмитслужби (т.1, а.с.224), середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за 2014 рік складає 431,87 грн. 
Водночас, розмір середньоденної заробітної плати у вказаній довідці обчислено за останні 12 календарних місяців роботи, що передують звільненню, в той час як середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до абз.3 п.2 Порядку №100 підлягає розрахунку за останні 2 календарні місяці роботи до звільнення.
При цьому в довідці від 05.08.2020 №7.12-08-1/22/10/5914 (т.1, а.с.224) міститься інформація про нараховану позивачу заробітну плату у 2014 році згідно з особовими рахунками за січень-листопад 2014 року. Так, заробітна плата ОСОБА_1 нарахована в серпні 2014 року складає 5828,23 грн, у вересні 2014 року – 7973,21 грн, загальна сума за 2 місяці – 13801,44 грн. Вказані розміри заробітної плати враховано судом першої інстанції при обчисленні середньоденного заробітку позивача.
У доповненні до відзиву на позовну заяву (т.2 а.с.10-15) Подільська митниця Держмитслужби навела власний розрахунок середньоденної заробітної плати у розмірі 318,64 грн. При цьому було враховано наступні суми заробітної плати: серпень 2014 року – 4153,24 грн, вересень 2014 року - 7636,50 грн.
Водночас, в апеляційній скарзі Подільська митниця Держмитслужби наводить розрахунок середньоденної заробітної плати у розмірі 326,10 грн, обчисленої із заробітної плати у серпні 2014 року – 4429,24 грн, у вересні 2014 року – 7636,50 грн.
З урахуванням наведеного, оскільки в кожному розрахунку відповідач зазначає різні суми середньоденної заробітної плати та заробітної плати серпень-вересень 2014 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано обчислив суму середньоденного заробітку ОСОБА_1 , виходячи з розміру нарахованої заробітної плати, вказаної в довідці від 05.08.2020 №7-12-08-1/22/10/5914, виданій Подільською митницею Держмитслужби (т.1, а.с.224).
В обґрунтування апеляційної скарги Подільська митниця Держмитслужби зазначає про те, що у серпні 2014 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному (розрахунок лікарняного склав 1735,70 грн) і суд першої інстанції помилково включив суму 1735,70 грн до розрахунку.
В довідці про структуру заробітної плати ОСОБА_1 у 2014 році від 08.09.2020 року №7.12-08-1/22/10/6731 (т.1, а.с.227) зазначено, зокрема про те, що у період з 18.08.2014 по 25.08.2014 позивач перебував на лікарняному і за вказаний період йому нараховано 1735,70 грн.
В той же час у разі виключення 1735,70 грн сума нарахованої заробітної плати за серпень 2014 року складає 4092,53 грн, а не 4429,24 грн. Однак апелянт жодним чином не обґрунтовує вказані розбіжності та не надає докази того, що в порушення Порядку №100 зазначена в довідці від 05.08.2020 №7.12-08-1/22/10/5914 сума заробітної плати ОСОБА_1 за серпень 2014 року вказана з урахуванням оплати лікарняного.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги щодо неправильного обчислення судом першої інстанції розміру середньоденного заробітку позивача є необґрунтованими.
Визначаючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції врахував кількість робочих днів за період з 22.10.2014 по 11.12.2020 - 1535 робочих днів.
В апеляційній скарзі Подільська митниця Держмитслужби зазначає про те, що в період з 22.10.2014 по 28.10.2014 позивач перебував на лікарняному, тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає обчисленню з наступного дня, тобто з 29.10.2014.
Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься листок непрацездатності, який підтверджує факт перебування ОСОБА_1 на лікарняному у період з 22.10.2014 по 28.10.2014 (т.1, а.с.21-22). При цьому розділ про заробітну плату та належні до виплати суми у вказаному листку непрацездатності не заповнені.
Докази оплати періоду непрацездатності позивача за період з 22.10.2014 по 28.10.2014 в матеріалах справи відсутні.
З матеріалів справи встановлено, що запис про звільнення в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (т.1, а.с.11-15) здійснено 24.10.2014. Отже,  24.10.2014 є днем звільнення позивача.
При цьому КЗпП України не передбачено підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі оплати періоду тимчасової непрацездатності після дня звільнення.
Згідно з ч.3 ст.40 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Зважаючи на вищенаведене колегія суддів дійшла висновку про  те, що доводи апеляційної скарги щодо необхідності обчислення періоду вимушеного прогулу з 29.10.2014 не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства про працю.
В обґрунтування апеляційної скарги Держмитслужба України зазначає про те, що тривалість розгляду позову більше одного року відбулася з вини позивача, оскільки він подав клопотання про зупинення провадження.
Оцінюючи вказані доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
З матеріалів встановлено, що відповідно до ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2015 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі. Підставою для зупинення провадження стала інформація про те, що на розгляді колегії суддів КСУ перебуває конституційне подання 47 народних депутатів щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади". Тобто, предметом вказаного конституційного подання стали, в тому числі норми Закону № 1682-VII, які були підставою для звільнення позивача із посади.
Згідно з ч.1 ст.57 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 16.10.1996 №422/96-ВР в редакції, чинній на момент зупинення провадження у даній справі, строк провадження у справах за конституційними поданнями та конституційними зверненнями не повинен перевищувати трьох місяців.
Тобто, позивач мав обґрунтовані сподівання, що тривалість розгляду конституційного подання не буде перевищувати три місяці.
З урахуванням наведеного той факт, що Конституційний Суд України протягом 2014-2020 років не розглянув конституційне подання, яке стало підставою для зупинення провадження у даній справі, не підтверджує, що тривалість розгляду даної справи виникла з вини позивача.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати ухвалення рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Згідно з абз.1 п.10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано обчислив суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадових окладів за посадою заступника начальника митниці.
З урахуванням наведеного доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла  висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги Державної митної служби України та Подільської митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, передбачених  ч.4 ст.328 КАС України.
Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Постанова суду складена в повному обсязі  05 квітня 2021 року (у зв`язку з перебуванням судді Сапальової Т.В. на лікарняному у період з 15.03.2021 по 02.04.2021).
          
Головуючий	 	 	Сапальова Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Смілянець Е. С.    Капустинський М.М.