Ухвала
Іменем України
 
31 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 686/11253/19
провадження № 61-5511ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Купельського А. В., Янчук Т. О. та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Купельського А. В., Янчук Т. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01 липня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 648 202,50 грн, що еквівалентно 55 000 доларів США, на строк до 31 грудня 2014 року. 
 
Відповідачка зобов`язання щодо повернення боргу не виконала, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до суду з відповідним позовом. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 
2016 року у справі № 686/18183/15-ц з ОСОБА_2 на його користь стягнуто заборгованість у розмірі 1 951 025,71 грн, з яких: основний борг - 1 366 750,00 грн, три проценти річних від простроченої суми за період з 01 січня 2015 року по 
26 квітня 2016 року - 54 257,52 грн, проценти за користування позикою за період з 01 липня 2014 року по 27 квітня 2016 року - 530 018,19 грн. 
 
Зазначене судове рішення ОСОБА_2 не виконала та борг не повернула, у зв`язку з чим він має право на отримання процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України та трьох процентів річних від простроченої суми.
 
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь три проценти річних від простроченої суми за період з 27 квітня 2016 року по 
22 лютого 2019 року у розмірі 125 972,80 грн та проценти за користування позикою за період з 28 квітня 2016 року по 22 лютого 2019 року у розмірі 649 333,00 грн.
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій 
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 24 травня 2019 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 115 818,00 грн та проценти за користування позикою у сумі 283 259,71 грн. 
 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2  не виконує рішення суду про повернення боргу за договором позики, у зв`язку з чим позивач має право на отримання процентів за користування позикою за період з 28 квітня 2016 року по 22 лютого 2019 року у сумі 283 259,71 грн і трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 27 квітня 2016 року по 22 лютого 2019 року у розмірі 115 818,00 грн.
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою та розподілу судових витрат скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.
 
Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення процентів за користування позикою, апеляційний суд виходив із того, що строк дії договору позики сплив 
31 грудня 2014 року, а тому право нарахування процентів у позивача закінчилося. 
 
Також суд першої інстанції не урахував, що відповідачка звільнена від сплати судового збору, як інвалід другої групи, а тому безпідставно поклав на неї обов`язок з відшкодування ОСОБА_1 понесених судових витрат.
 
Додатковою постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 лютого 
2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 840,00 грн.
 
Урахувавши наведені відповідачкою доводи та надані на їх підтвердження докази, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 11 лютого 2021 року та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 лютого 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк до 11 травня 2021 року для наведення заявником інших поважних підстав пропуску процесуального строку на оскарження судових рішень 
 
У травні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, мотивована тим, що самостійна підготовка касаційної скарги та доданих до неї матеріалів потребувала для нього більшої кількості часу, аніж для кваліфікованого юриста (адвоката), що, в свою чергу, призвело до неможливості направлення касаційної скарги протягом місяця з дня оприлюднення оскаржуваної постанови апеляційного суду і до відкриття лікарняного листка. 
 
Згідно з частиною третьою статті 390 ЦПК України строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
 
Ураховуючи наведене, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню, а строк поновленню.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що апеляційний суд неправильно застосував положення статей 625, 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16, згідно з яким проценти за позикою підлягають сплаті до фактичного виконання зобов`язань, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки процентів за користування позикою. Апеляційний суд залишив поза увагою відсутність в матеріалах справи договору про надання правової (правничої) допомоги від 21 серпня 2019 року № 04-08/2019, а також наявні розбіжності в розмірах та термінах їх оплати.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, що суд апеляційної  інстанції застосував норми права без урахування висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 648 202,50 грн, що еквівалентно 55 000 доларів США, на строк до 31 грудня 2014 року. 
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 30 червня 2016 року у справі № 686/18183/15-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість у розмірі 1 951 025,71 грн, з яких: основний борг - 1 366 750,00 грн, три проценти річних від простроченої суми за період з 01 січня 2015 року по 26 квітня 2016 року - 54 257,52 грн, проценти за користування позикою за період з 01 липня 2014 року по 27 квітня 2016 року - 530 018,19 грн. 
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
 
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики не виконує, борг не повертає, продовжує користуватися наданими їй коштами, а тому з неї підлягають стягненню проценти за користування позикою, Верховний Суд виходить з такого.
 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
 
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
 
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
 
Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.
 
Так, статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
У справі, яка переглядається, сторонами була погоджена дата повернення позики - до 31 грудня 2014 року. Проте, звертаючись до суду з позовом 
ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 проценти за користування позикою за період з 28 квітня 2016 року по 22 лютого 2019 року у розмірі 649 333,00 грн, тобто за період, після обумовленого договором строку повернення позики - 31 грудня 2014 року. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року у справі 
№ 910/10156/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц вказала, що під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
 
Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки процентів за користування позикою за період з 28 квітня 2016 року по 22 лютого 2019 року, у зв`язку зі спливом строку, на який така була надана. 

Щодо доводів заявника про наявність підстав для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України
 
Правовий висновок щодо відсутності у кредитодавця права нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку після закінчення або зміни строку кредитування, наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі 
№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), є незмінним, підтверджений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
 
З огляду на наведене, посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16 є безпідставними, оскільки у цй справі судом застосовано висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 (щодо права кредитодавця нараховувати проценти та пеню до повного погашення позичальником кредитної заборгованості), від якого відступила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
 
При цьому, зміна Великою Палатою Верховного Суду судової практики щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах не потребує відступу за кожною такою постановою.
 
Наведене свідчить про те, що зазначена заявником підстава касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України) не знайшла свого підтвердження при перевірці доводів касаційної скарги.
 
Щодо оскарження додаткової постанови Харківського апеляційного суду 
від 26 лютого 2021 року 
 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
 
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в статті 141 ЦПК України. 
 
Так, частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Разом з тим, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
 
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
 
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
 
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи».
 
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19.
 
Представник ОСОБА_2 - адвокат Крук А. С. звернулася до апеляційного суду із заявою про відшкодування понесених відповідачкою судових витрат на правову допомогу, з посиланням на те, що він надавав відповідачці професійну правничу допомогу у справі (під час її апеляційного перегляду) на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 21 серпня 2019 року № 04-08/2019.
 
Із акту наданих послуг/виконаних робіт від 16 лютого 2021 року, в якому міститься детальний розрахунок наданих послуг, убачається, що адвокат 
Крук А. С. в апеляційному суді надавав ОСОБА_2 юридичні послуги у виді: консультації з питання виникнення правовідносин з позивачем; підготовки та написання заяви про ознайомлення з матеріалами судової справи (в тому числі копіювання); подання вказаної заяви; підготовки та написання апеляційної скарги з підготовкою необхідного пакету документів (в тому числі копіювання); подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції; ознайомлення з матеріалами судової справи у суді першої інстанції; підготовки та написання заяви про судові витрати з підготовкою необхідного пакету документів (в тому числі копіювання); підготовки та написання акту наданих послуг/виконання робіт; подання до суду апеляційної інстанції розрахунку понесених витрат. Загальна сума таких витрат становить 6 840,00 грн. 
 
З наявної у матеріалах справи квитанції до прибуткового касового ордера 
від 22 лютого 2021 року № 01-02/2021 убачається, що ОСОБА_2 сплачено за юридичні послуги 6 840,00 грн.
 
Таким чином, вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правову допомогу, апеляційний суд урахував складність справи, тривалість її розгляду, кількість судових засідань, процесуальних дій сторони та дійшов правильного висновку про обґрунтованість наданого стороною відповідача розрахунку кількості та вартості послуг. 
 
Посилання заявника на відсутність в матеріалах справи доказів реально понесених відповідачем витрат на правову допомогу, їх обґрунтованості, розумності їх розміру є необґрунтованими, оскільки зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з рішенням суду щодо стягнення з нього таких витрат, тоді як відповідно до вимог, визначених статтею 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та ухвалив судове рішення, відповідно до висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду від 11 лютого 2021 року та додаткової постанови Хмельницького апеляційного суду від 26 лютого 
2021 року.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 11 лютого 2021 року та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак