ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" травня 2021 р.                             Справа№ 910/20562/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Євсікова О.О. 
          Попікової О.В. 
 
Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників матеріали апеляційної скарги  Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС"
на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2021, повний текст складено та підписано 01.03.2021
у справі №910/20562/20 (суддя Трофименко Т.Ю.)
за позовом     Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС"
до     Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант"
про     стягнення 58   042,39 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" (надалі - відповідач)  про стягнення 58 042,39 грн страхового відшкодування.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2021 у справі №910/20562/20 у  задоволенні позову відмовлено. 
Підставою для відмови у задоволенні вказаних вимог місцевим господарським судом визначено те, що заяву про виплату страхового відшкодування позивач направив відповідачу 08.12.2020, яку останній отримав 10.12.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Тобто, 90-денний термін для розгляду вказаної заяви спливе лише 10.03.2021. В той же час, позовна заява про стягнення страхового відшкодування, про яке йде мова у зазначеній заяві, подана до суду 24.12.2020. Отже, оскільки а ні на момент звернення позивача до суду, а ні на момент прийняття даного рішення встановлений законодавством 90-денний термін для розгляду вказаної заяви не сплив, суд дійшов висновку, що звернення позивача з даним позовом до суду є передчасним.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2021 у справі №910/20562/20 та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Також в апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги                  скаржник посилається                  на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи,   неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Зокрема, скаржник посилається на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки не враховані правові позиції Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 19.06.2019 у справі №465/4621/16-к, згідно якої визначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1   статті 37 цього Закону    щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. 
Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. 
Відтак, на переконання позивача, відсутність факту споиву строку в 90 днів не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки позивач в межах річного строку, визначеного  ст. 37 Закону «ОСЦПВВНТЗ» звернувся до суду з позовом, тобто здійснив волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту порушеного права. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційну скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване.
Скаржник наполягає, що при здійсненні розрахунку страхового відшкодування, необхідно застосовувати коефіцієнт зносу складових транспортного складових транспортного засобу - 0,53 та сума страхового відшкодування складає  46   929,22 грн. При цьому скаржник посилається на                ст. 29 Закону України №1961-ІV та вказує, що при виплаті страхового відшкодування у вказаній сумі ним враховано Звіт № 1316 від 12.10.2020 та акт виконаних робіт від 30.11.2020. 
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2021, апеляційну скаргу передано на  розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А. - головуючий суддя, судді -  Євсіков О.О.,                Попікова О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від  29.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2021 у справі №910/20562/20. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про здійснення розгляду апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2021 у справі №910/20562/20 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 21.04.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань, пояснень, доповнень в письмовій формі до  21.04.2021.
Частиною 1   статті 12 Господарського процесуального кодексу України    передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3   статті 12 ГПК України).
У відповідності до ч. 3    ст. 270 ГПК України,    розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього    Кодексу.
Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на    рішення господарського суду у справах з ціною позову не менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.    
З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5   статті 12 ГПК України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також те, що предметом позову у цій справі є вимога стягнення 58 042,39 грн, колегія суддів вирішила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 247 ГПК України.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України    розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Виходячи із зазначених правових норм, перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України    та ч. 1    ст. 74 ГПК України     визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення у даній справі скасувати, виходячи з наступного. 
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
23.09.2019  між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АРКС"     (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник), шляхом підписання Заяви-приєднання (акцепт) № АО3827083/ПЗ, укладено договір  добровільного страхування наземного транспорту (приєднання) "Прямий захист" Оферта № 212 (надалі - Договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , 2017 року випуску.

14.08.2020 в м. Києві по вул. М. Василенка, 2, сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), за участю застрахованого автомобіля "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , та автомобіля "Volkswagen Polo", д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок чого обидва транспортні засоби отримали механічні ушкодження.

ДТП сталася внаслідок порушення водієм транспортного засобу "Volkswagen Polo", д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 п. 16.13 Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим постановою Солом`янського районного міста Києва від 02.10.2020 у справі №760/19043/20 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до звіту № 1316 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, від 22.09.2020, складеного СПД ФОП Каздою Денисом Олеговичем, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , становить 67   557,28 грн, а вартість його матеріального збитку становить 43   757,48 грн.

Відповідно до звіту № 1316 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, від 12.10.2020, складеного СПД ФОП Каздою Денисом Олеговичем, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , становить 103   678,38 грн, а вартість його матеріального збитку становить 63 224,55 грн.

Згідно з рахунком № СРфС-0006945 від 10.09.2020, виставленим ТОВ "ВІДІ-СТАР", вартість відновлювального ремонту автомобіля "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , визначена у розмірі 111    625,98 грн.

Згідно з актом виконаних робіт № СРфСА-013328 від 30.11.2020, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , визначена у розмірі 69 061,48 грн.

За наслідками розгляду заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування страховиком складено страховий акт № АRX2633010 від 01.10.2020,  відповідно до якого сума страхового відшкодування визначена в сумі 42   227,71 грн, та страховий акт № АRX2639803 від 15.10.2020,  відповідно до якого сума страхового відшкодування визначена в сумі 18 414,68 грн.

На виконання умов договору за вказаним актом позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 42   227,71 грн згідно з платіжним дорученням             № 710888 від 05.10.2020 та в розмірі 18   414,68 грн згідно з платіжним дорученням                 № 714357 від 19.10.2020. (загальна сума 60   642,39 грн)

Відповідно до наявних у справі відомостей, цивільно-правова відповідальність власника транспортного "Volkswagen Polo", д.н.з. НОМЕР_2 , на момент настання страхової події була застрахована у відповідача на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/200513715 (франшиза - 2600,00 грн, ліміт за шкоду по майну -                    130 000,00 грн).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що у зв`язку з виплатою ним страхового відшкодування страхувальнику, як потерпілій у ДТП особі на підставі Договору добровільного страхування, до нього в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до відповідача як страховика особи, винної у вчиненні ДТП. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача страхове відшкодування в порядку суброгації в розмірі 58   042,39 грн. 

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду та станом на дату відкриття провадження у справі, встановлений ч. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" строк (не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування), в межах якого страховик повинен прийняти рішення про виплату страхового відшкодування та виплатити страхове відшкодування або ж прийняти рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, є таким, що не настав.

Крім того, відповідач вважає, що в даному випадку підлягав би застосуванню визначений експертом коефіцієнт фізичного зносу 0,53 до наданого позивачем акту виконаних робіт від 30.11.2020, у зв`язку з чим сума страхового відшкодування не може перевищувати 46 929,22 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції частково погодився із вказаними доводами відповідача та прийшов до висновку, що станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду та станом на дату ухвалення судом рішення у даній справі, строк виконання відповідачем свого обов`язку з прийняття рішення про виплату страхового відшкодування та виплати страхового відшкодування або ж прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не настав, оскільки заява про виплату страхового відшкодування отримана відповідачем 10.12.2020, то здійснити виплату страхового відшкодування відповідач має у строк до 10.03.2021, включно. Відтак, за висновком суду першої інстнції, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення його прав (інтересів) відповідачем, а звернення позивача з даним позовом до суду є передчасним.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення заявлених позивачем сум.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до   ст.11 Цивільного кодексу України   (далі -   ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.      Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до   ст. 993 ЦК України   та   ст. 27 Закону України "Про страхування"   до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Згідно з ч. 2 ст.   512   та ст.   514 ЦК України   кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як встановлено судом, виплата страхового відшкодування була здійснена позивачем у зв`язку зі страховою подією та у повній відповідності до умов договору № АО3827083/ПЗ добровільного страхування наземного транспорту "Прямий захист" від 21.09.2019. 
Отже, факт виплати страховиком страхового відшкодування обумовив перехід до нього від страхувальника відповідних прав у порядку суброгації до особи, відповідальної за завдані збитки, в межах понесених ним витрат на виплату страхового відшкодування.
Основною характерною ознакою суброгації є збереження того зобов`язання, яке існувало на момент заподіяння шкоди і у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування, та зміна в ньому кредитора.
Під час суброгації нового зобов`язання не виникає, первісні правовідносини залишаються незмінними. Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого.      
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.            
Таким чином позивач у даній справі виступає на правах потерпілого, а тому до нього перейшло право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Особою, відповідальною за завдану шкоду, може бути як винна особа - безпосередній її заподіювач, так і страхова компанія, відповідальна за останнього.
Відповідно до п.1.4 ч.1   ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"   особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Цивільна відповідальність безпосереднього заподіювача шкоди (особи винної у ДТП) водія ОСОБА_2 була застрахована відповідачем у відповідності до положень   Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"   на підставі полісу № ЕР/200513715 з лімітом відповідальності по майну у сумі 130 000,00 грн та франшизою у розмірі 2600,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, вина особи, яка керувала транспортним засобом "Volkswagen Polo", д.н.з. НОМЕР_2 , встановлена постановою Солом`янського районного міста Києва від 02.10.2020 у справі №760/19043/20.

Отже, в даному випадку, враховуючи норми ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування", якими регулюються правовідносини між сторонами у справі, позивач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АРКС", виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант", яке застрахувало цивільно-правову відповідальність власника автомобіля "Volkswagen Polo", д.н.з. НОМЕР_2 , перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу, згідно з полісом № № ЕР/200513715.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, при визначенні розміру заподіяної шкоди, що підлягає виплаті відповідачем як страховиком винної особи, позивач виходив із вартості матеріального збитку (сума відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ), завданого власнику застрахованого автомобіля "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , визначеного у звіті № 1316 про оцінку вартості (розміру) збитків від 22.09.2020 спочатку в сумі 43   747,48 грн, та в подальшому визначеного в додатковому звіті № 1316 про оцінку вартості (розміру) збитків від 12.10.2020 в сумі 63     224,55 грн.

У зв`язку з наведеним, позивач заявив до стягнення суму виплаченого страхового відшкодування за мінусом франшизи (60   642,39 грн - 2   600,00 грн), що становить 58    042,39 грн.
Відповідно до пункту 22.1   статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"   при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі    ст. 29 вказаного Закону   у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Таким чином, відповідач, як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми   статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу відшкодовує особа, яка завдала збитки, на підставі   статті 1194 ЦК України.
Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду      України від 02.12.2015 у справі №6-691цс15, який зробив висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Вказана правова позиція також підтримана Верховним Судом у постанові від 13.05.2019 у справі №522/538/17.
Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів, а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ, визначаються Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним   наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №1074/8395 (далі - Методика).
Відповідно до вимог п. 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = Ср + См + Сс х (1 - Ез), де: Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.; См - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.; Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.; Ез - коефіцієнт фізичного зносу.
Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.
Відповідно до частини 7.38 Методики значення коефіцієнту фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує:      5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ.
З матеріалів справи вбачається, що застрахований позивачем автомобіль "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , 2017 року випуску, отже, на момент ДТП (14.08.2020) строк його експлуатації був три роки, тому коефіцієнт фізичного зносу дорівнює нулю, а у відповідача, в силу наведених положень чинного законодавства, виник обов`язок здійснити відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу в межах фактичних витрат, в сумі  60   642,39 грн.
Скаржник наполягає, що при здійсненні розрахунку страхового відшкодування, необхідно застосовувати коефіцієнт зносу складових транспортного складових транспортного засобу - 0,53 та сума страхового відшкодування складає  46   929,22 грн. При цьому скаржник посилається на                ст. 29 Закону України №1961-ІV та вказує, що при виплаті страхового відшкодування у вказаній сумі ним враховано Звіт № 1316 від 12.10.2020 та акт виконаних робіт від 30.11.2020. 
Зазначені аргументи скаржника колегія суддів відхиляє та  зауважує, що у висновку зазначено, що коефіцієнт зносу складових транспортного складових транспортного засобу - 0,53 застосовується у випадку, якщо сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу КТЗ і втрати товарної вартості не є меншою за ринкову вартість КТЗ. (п. б розділу визначення вартості матеріального збитку)
При цьому суд зазначає, що у Звітах №1316, в тому числі від 12.10.2020 (а.с. 30; 92) визначено, що до даного КТЗ  ні одна з визначених умов вартості матеріального збитку, завданого КТЗ внаслідок ДТП, не виконується, у цьому випадку вартість матеріального збитку визначено з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ  у сумі  63   224,55 грн. 
Посилання відповідача на те, що матеріали справи не містять Звіту №1316 від 22.09.2020, а також рахунку від 10.09.2020 №СРФС-0006945 спростовуються матеріалами справи. (а.с. 90; 88)
Доводів чи доказів застосування п. 7.39 Методики відповідач також не довів. 
З приводу розрахунку суми страхового відшкодування колегія суддів також враховує пояснення позивача викладені у відповіді на відзив на позовну заяву про те, що відповідно до п. 13 договору добровільного страхування було визначено умову виплати страхового відшкодування на базі СТО за вибором страховика, однак, СТО було замінено на вимогу страхувальника. У зв`язку із викладеним, позивачем було виплачено страхове відшкодування з урахуванням п. 23.4 договору (абз.2) із застосуванням експлуатаційного зносу в розмірі 50% від вартості оригінальних складових частин ТЗ. 
Колегія суддів відзначає, що реальним      підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.
Вказане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17 та № 910/12722/18 від 03.07.2019.
На підтвердження розміру завданої шкоди внаслідок ДТП позивачем було надано:
- звіт № 1316 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 22.09.2020, складеного СПД ФОП Каздою Денисом Олеговичем, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , становить 67   557,28 грн, а вартість його матеріального збитку становить 43   757,48 грн; 
- звіт № 1316 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, від 12.10.2020, складеного СПД ФОП Каздою Денисом Олеговичем, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , становить 103   678,38 грн, а вартість його матеріального збитку становить 63 224,55 грн;
- рахунок № СРфС-0006945 від 10.09.2020, виставлений ТОВ "ВІДІ-СТАР", вартість відновлювального ремонту автомобіля "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , визначена у розмірі 111    625,98 грн;
- акт виконаних робіт № СРфСА-013328 від 30.11.2020, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Subaru Forester", д.н.з. НОМЕР_1 , визначена у розмірі 69 061,48 грн;
- страховий акт № АRX2633010 від 01.10.2020,  відповідно до якого сума страхового відшкодування визначена в сумі 42   227,71 грн;
-  страховий акт № АRX2639803 від 15.10.2020,  відповідно до якого сума страхового відшкодування визначена в сумі 18 414,68 грн. 

На виконання умов договору за вказаним актом позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 42   227,71 грн згідно з платіжним дорученням № 710888 від 05.10.2020 та в розмірі 18   414,68 грн згідно з платіжним дорученням № 714357 від 19.10.2020. (загальна сума 60   642,39 грн)

Отже, позивачем виплачено на рахунок СТО суму страхового відшкодування у розмірі 60   642,39 грн.
Слід також зазначити, що спеціальні норми   Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"   обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Як встановлено судом, умовами полісу № ЕР/200513715 розмір франшизи встановлено в сумі 2600,00 грн. Водночас, ліміт відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих вказаним полісом встановлений у розмірі 130   000,00 грн.

Таким чином, зважаючи на викладене, розмір страхового відшкодування обґрунтовано зменшено позивачем на суму франшизи та складає 58   042,39 грн  (60   642,39 грн - загальна сума страхового відшкодування - 2600 грн - франшиза).

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги про відшкодування шкоди у розмірі 58   042,39 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судом апеляційної інстанції враховано ту обставину, що заяву про виплату страхового відшкодування № ЕЛ-00011756 від 30.11.2020 позивач направив відповідачу 08.12.2020, яку останній отримав 10.12.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, то здійснити виплату страхового відшкодування відповідач мав у строк до 10.03.2021 включно. В той же час, позовна заява про стягнення страхового відшкодування, про яке йде мова у зазначеній заяві, подана до суду 24.12.2020.

Беручи до уваги неодноразові висновки Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що настання строку здійснення відповідачем виплати страхового відшкодування за договором (полісом) № ЕР/200513715 обумовлене виключно закінченням дев`яностоденного строку з дня отримання ним заяви про страхове відшкодування та документів, визначених статтею 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", тому позов подано передчасно, що слугує підставою відмови у позові. 

При цьому колегія суддів зазначає наступне. 
У пункті 35.1   статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"   передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених   статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
За змістом пункту 36.2   статті 36 вказаного Закону   страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у   статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями   32   та/або   37   цього   Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Отже, процедура отримання страхового відшкодування в порядку, передбаченому   Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"      детально регламентована на законодавчому рівні та передбачає вчинення потерпілим і страховиком ряду взаємних, послідовних, кореспондуючих одне одному юридично значимих дій.
До числа юридично значимих дій потерпілого (іншої особи, яка має відповідне право), необхідних для отримання страхового відшкодування, належить, у тому числі, подання страховику заяви про страхове відшкодування.
Однак, при цьому колегія суддів вважає подання відповідної заяви, як підстави для виплати страхового відшкодування не заперечує права потерпілого звернутися за судовим захистом у разі ігнорування страховиком такої заяви, незгоди із розміром визначеної страхової виплати чи із рішенням страховика про відмову у страховому відшкодуванні.
Частиною 4   ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6      ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №465/4621/16-к зазначено, що законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому.
Перша з них - передбачена   статтею 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а саме, шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика (МТСБУ) за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування. Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до      страховика (МТСБУ) про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1. статті 36 Закону рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
У вказаній постанові судом      також зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1   статті 37 цього Закону   щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків (впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди) як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у   Законі України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"   прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Підставою вказаних правових висновків Великої Палати Верховного Суду є твердження того, що виникнення права на отримання страхового відшкодування пов`язується не з поданням потерпілим (іншою особою, що має відповідне право) заяви про таке відшкодування, а саме, з настанням страхового випадку, що має наслідком виникнення у страховика обов`язку з регламентної виплати в силу закону та на підставі відповідного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності його страхувальника, а за відсутності такого договору та у визначених законом випадках - виникнення цього обов`язку у МТСБУ.
Такий підхід (виникнення права на страхове відшкодування з моменту страхового випадку, а не з моменту звернення до страховика із відповідною заявою) і передбачає за можливе захист права щодо отримання регламентної виплати (страхового відшкодування) шляхом звернення потерпілого (іншої особи, що має відповідне право) до суду.
За результатом дослідження судової практики щодо розгляду даної категорії спорів, судом встановлено, що колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи ухвалою від 03.07.2019 справу №465/4287/15 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вважала, зокрема, за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19). При цьому, правовою проблемою визначено питання   щодо права кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань, виключно після подання до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування).
Однак, переглянувши справу № 465/4287/15 в касаційному порядку, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 підтримала власний правовий висновок (викладений у постанові від 19.06.2019 у справі № 465/4621/16-к) щодо порядку отримання потерпілим страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, визначивши, що «попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених   законом, до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування в межах річного строку».
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у         Законі № 1961-IV       прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.".
Вказане свідчить про сталу правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо визначення порядку отримання потерпілим страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також судового тлумачення норм   Закону № 1961-IV, зокрема щодо відсутності обов`язку звернення потерпілого із відповідною заявою до страховика та наявності альтернативного способу захисту порушених прав шляхом звернення до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
На переконання колегії суддів, підставою вказаних правових висновків Великої Палати Верховного Суду є твердження того, що виникнення права на отримання страхового відшкодування пов`язується не з поданням потерпілим (іншою особою, що має відповідне право) заяви про таке відшкодування, а саме з настанням страхового випадку, що має наслідком виникнення у страховика обов`язку з регламентної виплати в силу   закону   та на підставі   відповідного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності його страхувальника, а за відсутності такого договору та у визначених   законом   випадках - виникнення цього обов`язку у МТСБУ.
Такий підхід (виникнення права на страхове відшкодування з моменту страхового випадку, а не з моменту звернення до страховика із відповідною заявою) і передбачає за можливе захист права щодо отримання регламентної виплати (страхового відшкодування) шляхом звернення потерпілого (іншої особи, що має відповідне право) до суду.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що подання відповідної заяви, як підстави для виплати страхового відшкодування не заперечує права потерпілого звернутися за судовим захистом, з огляду на що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач передчасно звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача вказаної суми.
Відповідно до   статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини"   суди застосовують при розгляді справ   Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод   та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Пунктом першим   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Колегія суддів враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини щодо тлумачення Конвенції.
Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зважаючи на викладене, відсутні підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, і відповідачем не надано доказів сплати вказаного страхового відшкодування, як після подання позову, так і в ході апеляційного перегляду цієї справи. 
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
За встановлених обставин, Північний апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2021 прийняте із      невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, невірним застосуванням норм матеріального права, без врахування правових позицій Верховного Суду, а тому, відповідно до положень   ст. 277 ГПК України, підлягає скасуванню      з прийняттям нового рішення про задоволення позову.      Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
          Судові витрати.
На підставі   ст. 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позову та апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2102,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 3153,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись Главою   1   Розділу   IV   Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                                                                    ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу задовольнити
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2021 у справі №910/20562/20 скасувати та прийняти нове судове рішення яким позов задовольнити повністю.
3. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа-Гарант" (01133, м. Київ,  бул. Лесі Українки, 26, ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" (04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8, ідентифікаційний код 20474912) -  58   042,39 грн страхового відшкодування, 2102,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 3153,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.
5. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути      оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.   ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                О.О. Євсіков

                                                                                О.В. Попікова