Справа № 127/9778/17
Провадження № 22-ц/801/820/2021
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року	Справа № 127/9778/17	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:     головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.,
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/9778/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог Перша вінницька державна нотаріальна контора про зміну черговості одержання права на спадкування,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року, повний текст якого складено 28 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Сичука М.М.

ВСТАНОВИВ:
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Перша Вінницька державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що з 1996 року до 24 квітня 2013 року ОСОБА_1 перебувала у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім`єю із ОСОБА_3 . У період спільного проживання вони мали спільний бюджет та побут, здійснювали спільні витрати на майно в інтересах сім`ї, мали взаємні права та обов`язки як подружжя. 
У 2010 році ОСОБА_3 отруївся сурогатами алкоголю, у зв`язку з чим потрапив до лікарні та тричі протягом року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: токсична енцефалополінейропатія з порушенням функції ходи, інтелектуально-мнестичним порушенням. У зв`язку із захворюванням стан здоров`я чоловіка погіршувався: знизилася працездатність, пам`ять, втрачалися навички по самообслуговуванню. З цього часу чоловік через хворобу знаходився у безпорадному стані, а вона здійснювала догляд за ОСОБА_3 
15 серпня 2012 року ОСОБА_3 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д., відповідно до якого він все своє майно заповів ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
До Першої Вінницької державної нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 окрім ОСОБА_1 звернувся син померлого - ОСОБА_2 
07 жовтня 2017 року ОСОБА_2 державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. видано свідоцтво про право на спадщину - квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 вважала, що вона є спадкоємцем першої черги, оскільки протягом тривалого часу проживала однією сім`єю із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу та доглядала за померлим, який знаходився у безпорадному стані.
Посилаючись на зазначене та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила:
1) встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 із 1996 року до дня його смерті;
2) змінити черговість одержання права на спадкування майна, визначивши право ОСОБА_1 на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги ОСОБА_2 ;
3) визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою
07 жовтня 2017 року (спадкова справа N 523/2013, реєстр N 2/2471) на ім`я ОСОБА_2 ;
4) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2019 року, позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зміну черговості одержання права на спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку квартири, відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову про зміну черговості одержання права на спадкування скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
В решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2019 року залишено без змін (т.2 а.с. 233-239).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 про зміну черговості одержання права на спадкування відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 при новому судовому розгляді не довела обставин щодо безпорадного стану ОСОБА_3 та його потреби у сторонньому догляді на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, відповідними засобами доказування.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення Вінницького міського суду від 28 січня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким задовільнити її вимогу повністю посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним і необґрунтованим.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що факт безпорадного стану ОСОБА_3 та його потреби у сторонньому догляді є доведеним зокрема висновком судово-психіатричної експертизи від 24 березня 2014 року (акт № 7) і що саме на цю обставину вказав Верховний Суд у свої постанові від 24 червня 2020 року. Звернула увагу на те, що відповідач не надав жодного доказу тих обставин на які він посилався як на підставу своїх заперечень.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Вдовцова Л.К. апеляційну скаргу підтримала і дала пояснення аналогічні доводам викладеним в апеляційній скарзі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився , про час і місце розгляду справи був належним чином і завчасно повідомлений.
Згідно із частиною другою статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Від третьої особи на стороні відповідача Першої вінницької державної нотаріальної контори надійшла заява з проханням розглядати справу без участі представника нотаріальної контори. У вирішенні справи покладаються на розсуд суду. 
Апеляційний суд переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року встановлено факт проживання ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В цій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 17 січня 2019 року та постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України підставою звільнення від доказування є обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (т.1 а.с. 11).
14 травня 2013 року ОСОБА_2 направив до нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , реєстрація якої відбулась 23 травня 2013 року (т. 3 а.с. 34-36).
За життя, 15серпня 2012 року ОСОБА_3 склав заповіт, який був нотаріально посвідчений, згідно з яким він заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті, ОСОБА_1 (т. 3 а.с. 38).
01 жовтня 2013 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом від 15 серпня 2012 року (т.3 а.с. 37-40).
За повідомленням Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 14 вересня 2017 року за № 6085 станом на 29 грудня 2012 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/3 частку квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 вересня 1993 року виданого виконкомом Вінницької міської ради згідно рішення № 691 від 30 вересня 1993 року; за ОСОБА_4 (бабуся відповідача) зареєстровано право власності на 2/3 частки квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 вересня 1993 року виданого виконкомом Вінницької міської ради згідно рішення № 691 від 30 вересня 1993 року, свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Першою вінницькою нотаріальною конторою від 06 червня 2002 року за р.№ 2-985 (т. 3 а.с. 49).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2014 року №127/27831/13-ц залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України від 15 березня 2017 року визнано недійсним заповіт від 15 серпня 2012 року складений ОСОБА_3 та посвідчений нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенком Ю.Д. (т. 1 а.с. 26-36).
Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України):
- перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той із подружжя, який його пережив, та батьки;
- друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері;
- третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця;
- четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;
- п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).
Таким чином, в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно частини 2 статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.
Разом з тим, відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Згідно зі змістом указаної норми закону при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.
Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині зміни черговості одержання права на спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності на Ѕ частку квартири, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що позивач не довела належними і допустимими доказами наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування, зокрема те, що ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а вона, саме в зв`язку з його безпорадним станом, протягом тривалого часу опікувалась ним, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу.
За висновком експертів викладеному у Акті № 7 посмертної судово-психіатричної експертизи від 24 березня 2014 року на час підписання заповіту від 15 серпня 2012 року ОСОБА_3 страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного генезу (токсичного, судинного), внаслідок чого він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Згідно з висновком невролога від 23 травня 2012 року виявлена у неврологічному стані ОСОБА_3 паталогічна симптоматика свідчить про органічне ураження центральної і периферичної нервової системи, а саме - про дисциркуляторну енцефалапотію II ст. змішаного генезу (інтоксикаційного, судинного) та про токсичну полінейропатію (т. 1 а.с.37-43).
Безпорадний стан - стан, при якому людина не може самостійно приймати активні заходи, що забезпечують її існування або оберігають її життя, здоров`я та гідність. Безпорадність може бути обумовлена фізіологічними причинами або може супроводжуватися патологічним процесами або бути їх наслідком (при психічних і нервових захворюваннях, при важких захворюваннях, що супроводжуються різкою фізичною слабкістю).
Безпорадний стан можливо та необхідно доказувати відповідними доказами, у тому числі записами в медичних документах.
Отже, зазначена експертиза не містить категоричного висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та керувати ними, зокрема, як до так і після складання заповіту.
Самі по собі факти, що ОСОБА_3 неодноразово перебував на стаціонарних лікуваннях у зв`язку з отруєнням сурогатами алкоголю з відповідним діагнозом не є такими, що беззаперечно свідчать про безпорадність його стану.
З медичних документів які є у справі не убачається, що внаслідок віку, тяжкої хвороби або каліцтва ОСОБА_3 не був здатний сам себе обслуговувати і потребував стороннього догляду. На відсутність такої потреби вказують фотокартки від 04 та 20 грудня 2012 року та від 09 січня 2013 року, на яких зображений ОСОБА_3 .
Потреба в такому догляді має бути підтверджена відповідним висновком медичного закладу.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами факту безпорадного стану ОСОБА_3 та його потреби в сторонньому догляді. 
Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У своїй постанові від 24 червня 2020 року Верховний Суд скасовуючи судові рішення в частині відмови у задоволенні позову про зміну черговості одержання права на спадкування із передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, дійшов висновку, що у порушення вимог статей 81, 89 ЦПК України судами не надано оцінку одному із доказів - висновку судово-психіатричної експертизи від 24 березня 2014 року (акт № 7) з точки зору можливого безпорадного стану ОСОБА_3 у період проживання з ОСОБА_1 , та що суди не оцінили усі надані у справі докази у їх сукупності.
Згідно із частиною п`ятою статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
При новому розгляді суд першої інстанції оцінив усі надані у справі докази у їх сукупності.
Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не надано належних, допустимих та безспірних доказів, що ОСОБА_3 був у безпорадному стані та потребував стороннього догляду, що є її процесуальним обов`язком. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: В.В. Сопрун

Ю.Б. Войтко