Справа № 0907/18534/2012 
Провадження № 22-ц/4808/898/21 
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Капущак С.В.
представника        ТОВ “Вердикт Капітал”        адвоката Боднарчука А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука Любомира Михайловича про тимчасове обмеження ОСОБА_1  у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, за апеляційною скаргою генерального директора ТОВ “Вердикт Капітал”  ОСОБА_2  на ухвалу Івано-Франкеівського міського суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2021 року, постановлена у складі судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківськ,
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року приватний виконавець Ткачук Любомир Михайлович звернувся у суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа.
       Подання мотивоване тим, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука Любомира Михайловича знаходиться виконавче провадження № 61592328 з виконання виконавчого листа № 0907/18534/2012, виданого 02.09.2014 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ “Родовідбанк” (замінено правонаступнинок ТОВ “ВЕРДИКТ КАПІТАЛ”) 33590,94 доларів США заборгованість за кредитним договором та 118747,38 грн неустойки, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання по сплаті заборгованості у встановлений строк. Таким чином боржник ОСОБА_1 свідомо ухиляється від обов`язку виконання рішення суду та посилається на те, що ОСОБА_1 вільно виїжджає за межі України. По даному виконавчому листу державним виконавцем 18.03.2020 року винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень та направлено боржнику для самостійного виконання, однак рішення суду боржником виконано не було. Державний виконавець просить тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, виконання ухвали просив покласти на Державну прикордонну службу України.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06 квітня 2021 року подання приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука Любомира Михайловича про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа відмовити.
Засвідчену копію ухвали надіслано до приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачуку Любомиру Михайловичу.
Не погоджуючись із  ухвалою суду генеральний директор ТОВ “Вердикт Капітал” Іважовський О.В. подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали з постановленням нової, якою подання приватного виконавця задоволити, тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України ОСОБА_1 . Зокрема, апелянт вказує на те, що виконавцем на адресу боржника надсилались виклики щодо явки до виконання для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак ОСОБА_1 на виклики не з`являється, про причини неявки не повідомляє.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник ТОВ “Вердикт Капітал” підтримав доводи апеляційної скарги, просить їх задовольнити.
Заслухавши доповідь судді, пояснення  осіб, які  беруть учасить у  розгляді  справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про   залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав. 
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Постановляючи ухвалу про відмову у задволенні поданні приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука Любомира Михайловича про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа суд першої інстанції виходив з того, не встановлено правових підстав для обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, а саме: не встановлено факту ухилення боржника від виконання зобов`язань. Надані ж документи свідчать про факт наявності зобов`язання, однак не про факт ухилення останнього від його виконання. Вивченням матеріалів також встановлено, що доказів отримання ОСОБА_1 постанов про відкриття виконавчого провадження, викликів та вимог державного виконавця, відомостей про перетин державного кордону України, та інших документів,  матеріали подання не містять.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Судом встановлено, що 02.09.2014 року Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист по справі № 0907/18534/2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовідбанк» 33590,94 доларів США заборгованість за кредитним договором та 118 747,38 грн. неустойки.
       Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.09.2019 року у справі  № 0907/18534/2012 замінено вибулого стягувача ПАТ «РодовідБанк» на його правонаступника ТзОВ «Вердикт Капітал».
       18.03.2020 року постановою приватного виконавця Виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука Л.М. відкрито виконавче провадження №61592328 з виконання виконавчого листа № 0907/18534/2012 виданого 02.09.2014 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області.
       18.03.2020 року постановою приватного виконавця Виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачука Л.М. накладено арешт майна боржника, що належить боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 1130489,93 грн.
       18.03.2020 року постановою приватного виконавця Виконавчого округу Івано-Франківської області Ткачуком Л.М. накладено арешт на грошові кошти боржника – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 1130489,93 грн.
       Згідно інформації з Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області, територіального сервісного центру №2641 від 03.04.2020 року за ОСОБА_1   станом на 03.04.2020 року зареєстровано транспортний засіб TOYOTA AURIS, д.н.з. НОМЕР_1 , 2006 року випуску.
        З інформації про земельні ділянки, які станом на 31.12.2012 року перебували у власності чи користуванні фізичних осіб, стосовно яких проводиться перевірка вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 2610197401180030049. 
       Із листа приватного виконавця Ткачука Л.М. від 18.03.2020 року, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що останньому було надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження від 18.03.2020 року, постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 18.03.2020 року, постанову про арешт рухомого майна боржника від 18.03.2020 року, постанову про арешт нерухомого майна боржника від 18.03.2020 року, постанову про арешт коштів боржника від 18.03.2020 року, бланк декларації про доходи та майно боржника фізичної особи, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.
        Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
        Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
        Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.
       Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавець зобов`язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів. 
       Законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право приватного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.
За змістом п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.03.2012 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин " питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених зокрема, за позовами, що випливають із кредитних правовідносин, у порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" та статтею 377-1 ЦПК, зокрема, в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.
Таким чином, діючим цивільно-процесуальним законодавством України передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконаних зобов`язань, а за умисне ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково. При цьому, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Невиконання боржником зобов`язань протягом строку, вказаного державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про умисне ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.
Відповідно до розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 2 квітня 2012 року № 512/5 та зареєстрованої Мін`юстом України від 2 квітня 2012 року № 489/20802 в поданні державного виконавця про обмеження виїзду боржника за межі України повинно зазначатись, зокрема, і підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.
Проте, будь-яких доказів, які б давали підстави вважати, що боржник умисно ухиляється від виконання судового рішення - виконавцем суду не надано.
У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.
Обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державними виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.
Також державним виконавцем не подано жодних доказів про те, що при достатньому матеріальному забезпеченні є доведеним факт умисного ухилення ОСОБА_1   від виконання судового рішення.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що державним виконавцем на адресу боржника надсилались виклики, на які ОСОБА_3 не реагує, не можуть бути підставою для задоволення цієї скарги, оскільки не свідчасть про його умисне ухилення від від виконання судового рішення.
Крім цього, поза увагою державного виконавця залишилось майно боржника, на яке може буди звернуто стягнення в рахунок виконання судового рішення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті   6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
За таких обставин апеляційний суд вважає, що ухвалу суду першої інстанції відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу генерального директора ТОВ “Вердикт Капітал” ОСОБА_2 залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 06 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Повний текст складено 18 червня 2021 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк
                                                       І.В.Бойчук
В.А.Девляшевський