КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 357/8470/20                                                                                      Головуючий у І інстанціїЯрмола О.Я.
Провадження №22-ц/824/3802/2021                                                            Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
УСТАНОВИВ:
 
у січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що він є власником кв. АДРЕСА_1 . 
В даній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 , яка приходиться позивачу колишньою дружиною та яка з жовтня 2018 року в квартирі не проживає.
Оскільки, участі в оплаті комунальних платежів відповідач не приймає, виписатись з квартири добровільно не бажає, не з`являється за місцем своєї реєстрації, тому  ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дав належної оцінки тим обставинам, що відповідач ОСОБА_2 не являється членом сім`ї позивача; добровільно виїхала із помешкання, що стало підставою для повернення їй особистих речей; одразу створила іншу сім`ю, з якою проживає за іншою адресою; фактично не проживає по місцю реєстрації понад два рок; не бере участі в утриманні майна понад два роки; створює перешкоди у розпорядженні позивачем належним йому на праві власності майном; спрямовує на адресу квартири, що зареєстрована як юридична адреса ФОП ОСОБА_2 листи, дзвінки з відповідних контролюючих органів, що спричиняє позивачу незручності , як власнику квартири  та є перешкоджанням у користуванні своїм майном.
Зазначає, що відповідач в свій час вселилась в спірну квартиру, як член сім`ї власника і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Посилаючись на положення ст. 406 ЦК України, позивач зазначає, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Звертає увагу апеляційного суду на висновок, зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18).
09 березня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від  ОСОБА_2  надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2020  року залишити без змін.
Відзив обґрунтований тим, що позивачем не доведено відсутності відповідача понад встановлені законодавчі строки, не надано доказів поважності причин відсутності особи у житловому приміщенні, так як відповідача було примусово позбавлено права користування спірним житлом.
Також зазначено, що поданий позов стосується скасування місця реєстрації матері неповнолітньої дитини, а позивач (батько дитини) наголошує на намірі провести продаж нерухомого майна, тому вбачається порушення прав та інтересів дитини, всупереч вимогам сімейного законодавства та засадам охорони прав дітей.
Крім того у відзиві вказано, що всі наведені мотивування апеляційної скарги зводиться до опису обставин особистого життя, які є не правдивими, та взагалі мають прямий прояв порушення честі та гідності, однак, не доводять заявленої вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у її змісті. Просили скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 . Також, просили стягнути з відповідача на користь позивача понесені останній судові витрати на оплату судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3700,00 гривень. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 
09 квітня 2021 року ухвалою Київського апеляційного суду було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у зв`язку із пропуском заявником визначеного ч. 2 статті 212 ЦПК України строку (не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання) на подання відповідної заяви. 
Керуючись положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд визнав за можливе розглядати справу у відсутності відповідача, яка належним чином повідомлена про судове засідання.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави, які викладені в позовній заяві, не відповідають встановленим обставинам по суті спору, так як відповідач не перешкоджає позивачу користуватися його квартирою, відповідач залишила спірне житло, але не добровільно, і на даний час, не має вільного доступу до квартири, відповідач не втратила інтерес до житла, де, також, зареєстроване місце проживання її малолітнього сина, а позивач, в свою чергу, не ставив вимогу до відповідача про відшкодування йому витрат на утримання житла. 
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач є власником квартири  АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 листопада 2007 року та витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.6,7).
Сторони даної справи перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2008 року по 11 січня 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с.10) та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2019 року у справі № 357/10744/18 про розірвання шлюбу. (а.с.12).
Як вбачається з витягу з Реєстру територіальної громади м. Біла Церква 15.2-03/10445 від 02 вересня 2020 року, в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровано чотири особи: власник ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , батько власника житла, ОСОБА_5 , син власника житла, та ОСОБА_2 - колишня дружина власника житла і відповідач по даній справі (а.с.16).
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що з осені 2018 року відповідач у зазначеному житловому приміщенні не проживає, не несе витрат по його утриманню.
Визнання відповідачем факту не проживання у спірному житлі з жовтня 2018 року підтверджується, зокрема, змістом відзиву на позовну заяву (а.с. 32-37), а також поясненнями, наданими відповідачем у суді першої інстанції.
В той же час, відповідач заперечувала факт добровільного залишення нею спірного житла, вказуючи, що позивач виселив її примусово.
Надаючи оцінку доводам сторін, апеляційний суд виходить із наступного.
Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно частин першої та третьої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Тож із вищевказаних норм випливає, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою і поряд з ним мають право користування цією квартирою члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір, поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється і право членів колишнього власника на користування цією квартирою.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача та не проживає разом з ним у вказаній квартирі.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснювати (реалізувати) своє право повністю або частково.
За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК Україниправо члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.
Частина друга статті 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Положення статті 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.
У статті 406 ЦК Україниунормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядкуі запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, п. 36).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).
Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60).
Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).
Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110).
Крім статті 8 Конвенції, права ОСОБА_3, як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі,що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіямистатті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним;б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду при порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України зазначила, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житла на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачене право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі№ 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено,що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у спірному житлі як дружина власника 07.06.2017 року.
Шлюб між сторонами по справі розірвано 11.01.2019 року.
Аналіз матеріалів справи дозволяє дійти висновку про те, що після припинення шлюбних стосунків із позивачем, відповідач ОСОБА_2 виїхала з спірного житла добровільно і не має у ньому заінтересованості, оскільки створила нову сім`ю, з якою наразі і проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Із заявами до правоохоронних органів та суду про вселення чи усунення перешкод у користуванні житлом остання не зверталася, будь-яких доказів того, що саме спірне житло потрібне їй для проживання, суду не надала.
Відповідно до норм ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доводи відповідача про те, що у випадку зняття її з реєстрації будуть порушені права малолітньої дитини - ОСОБА_5 , 2015 року народження, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до положень статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 
Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). 
Оскільки позовні вимоги щодо втрати права користування житловим приміщенням стосуються лише відповідача ОСОБА_2 , місце проживання дитини ОСОБА_5 залишається зареєстрованим разом із місцем проживання його батька - позивача по справі, відповідно відсутні підстави вбачати порушення житлових прав малолітньої дитини.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції зазначених обставин не врахував, дійшов помилкового висновку про те, що відповідач була позбавлена житла у примусовому порядку, що стало підставою для ухвалення неправильного судового рішення.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст.? 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У апеляційній скарзі скаржником порушено питання про стягнення з ОСОБА_2 на його користь судових витрат по справі, в тому числі витрат на правничу допомогу.
Так, відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що інтереси ОСОБА_1 по даній справі в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Козак П.В. на підставі укладеного Договору про надання правової допомоги №2-кац-24/481/20 від 15.12.2020 року.
Згідно акту №2 виконаних робіт до договору №2-кац-24/481/20 від 15.12.2020 року, домовлена вартість послуг складає 3 700,00 гривень. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу 3700,00 гривень та судовий збір 2101,80 гривень (840, 80 за подання позовної заяви та 1261,00 за подання апеляційної скарги).
Керуючись ст.ст. 137, 141, 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2020 року скасувати.
Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату судового збору в загальному розмірі 2101(дві тисячі сто одна) гривень 80 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3700 (три тисячі сімсот) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 13 квітня 2021 року.

Реквізити сторін:
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 
відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

 
 
  Суддя-доповідач                                                                Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                          Голуб С.А.
                                                                                                                                                                                                                 Ігнатченко Н.В.