ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/984/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/4046/18 Категорія: 304000000 	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25 травня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач) 
Суддів         Карпенко О. В., Єльцова В. О. 
       
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ;
заінтересована особа: ОСОБА_2 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_1 

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року, постановлене під головуванням судді Годік Л. С. в Уманському міськрайонному суді Черкаської області 22.03. 2021 року, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про тлумачення правочину, -
в с т а н о в и в :

 
24 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1  звернувся в суд із заявою, вказавши заінтересованою особою: ОСОБА_2 про тлумачення правочину.
В обґрунтування вимог заяви ОСОБА_1  вказує, що базовий договір дарування від 27.05.1994 року визначив ОСОБА_2 і ОСОБА_1 співвласниками частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 свої базові майнові права передала ОСОБА_3 по договору дарування від 29.08.2017 року, а земельну ділянку площею 150 кв. м по другому договору дарування теж від 29.08.2017 року передала ОСОБА_4 . Загальний обсяг прав переданих ОСОБА_2 обдарованим ОСОБА_3 і ОСОБА_5 перевищує належну їй частку по попередньому договору 1994 року.
Заявник ОСОБА_1 просив суд витлумачити зміст базового договору дарування від 27.05.1994 року щодо частки ОСОБА_2 та рівність її з переданою сукупно за договорами дарування від 29.08.2017 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про тлумачення правочину відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив дане рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, яка була зареєстрована Уманським міськрайонним судом Черкаської області 15 квітня 2021 року Вх. № 8106, та надійшла разом із матеріалами справи до Черкаського апеляційного суду 26 квітня 2021 року Вх. № Е 1515/21- Вх. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що із рішенням суду першої інстанції він не погоджується. Скаржник посилається в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції свої оціночні дії представив на розгляд по суті і залишив його без захисту і повторного звернення до суду. В той же час, тлумачення правочину передбачено ст. 213, 637 ЦК України, а при неузгодженостях заява залишається без розгляду згідно ст. 293 ЦПК України. Тому скаржник ОСОБА_1 вважає, що судом порушено процесуальні норми. 
Скаржник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року та залишити його заяву без розгляду. Судовий збір стягнути з відповідача в дохід держави.
Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надходив.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження  без повідомлення  сторін.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону. 
Вирішуючи спір, та приймаючи рішення про відмову у задоволенні вимог заявника про тлумачення правочину, суд першої інстанції виходив з безпідставності вимог заявника, вказавши, що роз`яснення договору дарування не передбачено ЦПК України, а дана вимога заявника є необґрунтованою і суперечить ст. 293 ЦПК України. Тому суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи 24.09.2018 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про тлумачення правочину. 
В заяві ОСОБА_1 посилається на те, що базовий договір дарування від 27.05.1994 року визначив ОСОБА_2 і ОСОБА_1 співвласниками частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ( а. с. 2, 34).
Із прохальної частини заяви вбачається, що заявник ОСОБА_1 просить суд витлумачити зміст базового договору дарування від 27.05.1994 року щодо частки ОСОБА_2 та рівність її з переданою сукупно за договорами дарування від 29.08.2017 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .
Заявник ОСОБА_1 , звертаючись в суд із даною заявою, посилався також на вимоги ст. 213 ЦК України та ст. 293 ЦПК України, а при звернення до суду із апеляційною скаргою, заявник ОСОБА_6 посилався вже на вимоги ст. 637 ЦК України. 
Так, згідно статтею 637 ЦК України передбачено, що тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.
Відповідно до вимог частин 2-4 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.
При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.
Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Тобто за змістом цієї статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різні уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не його обов?язком за умови наявності спору.
Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов.
Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.
Що стосується вимог скаржника про залишення заяви без розгляду з підстав положень ст. 293 ЦПК України, то колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що така вимога скаржника є безпідставною та необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Стаття 293 ЦПК України, визначає, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про:
1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи;
1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх;
2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності;
3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою;
4) усиновлення;
5) встановлення фактів, що мають юридичне значення;
6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі;
7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність;
8) визнання спадщини відумерлою;
9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку;
10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу;
11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.
Відповідно до частини 3 статті 293 ЦПК України визначено, що у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом.
Матеріалами справи встановлено, що звертаючись у суд із даною заявою, ОСОБА_6 на підтвердження своїх вимог надав копію дублікату договору дарування від 27.05. 1994 року, згідно якого ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_7 1/ 3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці розміром 2035 кв. м. Даний договір посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В.( а. с. 36).
В поданій заяві заявник просить суд розтлумачити (роз`яснити) зміст договору дарування від 27.05.1994 року щодо частки ОСОБА_2 та рівність її з переданою за договорами дарування від 29.08.2017 року.
Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що розгляд вимоги про тлумачення правочину даною статтею, на яку посилався скаржник ОСОБА_1 при звернені до суду не передбачено, а тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції вірно вказано, що дана вимога не підлягає до задоволення . 
Тому із врахуванням вказаних вище норм права, слід дійти висновку, що у суду першої інстанції не було підстав для залишення заявлених вимог ОСОБА_1 без розгляду за встановлених судом обставин справи, отже, суд першої інстанції розглянув заяву по суті та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає доводи скаржника щодо залишення без розгляду його вимог заяви безпідставними, які не ґрунтуються як на положеннях ст. 293 ЦПК України, так і інших нормах цивільно - процесуального закону, тому не вбачає підстав для їх задоволення.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм процесуального права не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, тому апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід віднести за рахунок держави , оскільки заявник, який є скаржником, звільнений від сплати судового збору, як інвалід І групи, а з інших учасників судового процесу судові витрати не стягуються, так як у задоволенні заяви відмовлено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
    Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 березня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про тлумачення правочину - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О. В. Карпенко 

В. О. Єльцов