ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/510/21 Справа № 932/10526/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Карягіна Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Коваленко  Н. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро
Суддя-доповідач Дніпровського апеляційного суду Коваленко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника - адвоката Станчуляка Юрія Вікторовича, апеляційну скаргу адвоката Станчуляка Юрія Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року, якою 
ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , 
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, -
В С Т А Н О В И В :
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10200 гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Згідно з оскаржуваною постановою, 05.09.2020 о 23-10 год. водій ОСОБА_1 , у порушення п. 2.5 ПДР України, знаходячись на вул. Панікахи, 27 у м. Дніпро, керував автомобілем «Opel Vectra» д/н НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови). Від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 відмовився в присутності двох свідків, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
       Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції адвокат Станчуляк Ю.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій скасувати постанову щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
       В якості доводів поданої апеляційної скарги адвокат Станчуляк Ю.В. в інтересах ОСОБА_1 посилається на те, що судом залишено поза увагою порушення працівниками поліції вимог ст. 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
       За твердженням апелянта відеозаписи, наявні в матеріалах справи, свідчать про те, що працівники поліції спілкувалися з ОСОБА_1 у спосіб, направлений на його відмову у проходженні медичного огляду на стан сп`яніння, а не на проведення відповідного огляду у відповідності до вимог Інструкції.
       Разом з цим, захисником звертається увага на те, що 27.11.2020 Красноармійським міськрайонним судом Донецької області ОСОБА_1 засуджено до 5 років розбавлення волі, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.         21.11.2003 постановою суду його було оголошено в розшук та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 
05 вересня 2020 року ОСОБА_1 затримано поліцією, й з 07.09.2020 він перебував під вартою, та його звільненого лише 20.10.2020 на підставі ухвали Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12.10.2020, тоді як суд першої інстанції на це не звернув уваги та розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 . 
Вислухавши пояснення учасників апеляційного провадження, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у справі, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до такого висновку.
       У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно ст. 9 цього Кодексу адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а згідно ст. 248 цього Кодексу розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і судом, який розглядає справу.
       Згідно вимог ч. 1 ст. 277-2 КУпАП, повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначається дата і місце розгляду справи, а відповідно до п. п. 2, 3 ст. 278 цього Кодексу, суддя при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, крім іншого, такі питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.
        Матеріалами справи підтверджено, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 , незважаючи на відсутність належного повідомлення останнього про час, дату та місце розгляду справи, зробивши хибний висновок про належне сповіщення особи щодо якої складаний протокол, що свідчить про порушення права ОСОБА_1 на захист і як наслідок виніс постанову, що не відповідає нормам процесуального права. 
       Разом з тим, така загальна засада судочинства як рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч. 1 ст. 55 Конституції України. 
       Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (ст. 129 Конституції України, розділ I Закон України «Про судоустрій і статус суддів»).
       За таких обставин, судом першої інстанції не був дотриманий конституційний принцип, що «ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередньо участь у судовому процесі, або позбавлений такого права», який також знайшов своє закріплення і формулювання у рішенні Конституційного Суду України від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа про рівність сторін судового процесу). 
       Принцип рівності сторін у процесі – у розумінні «справедливого балансу» між сторонами – вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення ЄСПЛ у справах «Домбо Бехер Б.В. проти Нідерландів» від 27.10.1993, заява № 14448/88, п. 33); «Анкерль проти Швейцарії» від 23.10.1996, заява № 17748/91, п. 38).
       Аналогічною є і усталена судова практика ЄСПЛ у справах щодо України, коли неодноразово був застосований «принцип рівності», зокрема у п. п. 26 і 29 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України», заява № 7460/03), згідно якої «принцип рівності сторін – один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду – передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом» (див., інші рішення та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» заява № 39594/98, п.72, 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії», рішення від 28.08.1991, заява серія A № 208-B, п.33; «Т. проти Італії», рішення від 12.10.1992, заява серія A № 245-C, п.26; «Кайя проти Австрії», заява № 54698/00, рішення від 08.06.2006, п. 28). 
       ЄСПЛ у своїх рішеннях дійшов висновку, що у провадженні, яке розглядається, важливі процесуальні гарантії були відсутні та що ці процесуальні недоліки, у світлі обставин справи, були достатньо серйозними, щоб піддати сумніву справедливість провадження. Відповідно було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.
       Враховуючи вказані вище фактичні обставини справи у взаємозв`язку з положеннями процесуальних норм національного законодавства та прецедентної судової практики ЄСПЛ, й виходячи із засад судочинства, в тому числі і з принципу верховенства права, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції були істотно порушені права та законні інтереси учасників справи, внаслідок чого судове рішення підлягає безумовному скасуванню через порушення судом норм процесуального права.
       З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги у вказаній вище частині є обґрунтованими, а постанову суду з цих підстав не можна вважати законною.
       Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення. 
       Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту в частині недоведеності наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, то вони є неспроможними та спростовуються наявними в матеріалах справи фактичними даними.
       Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, в їх сукупності, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення, складеним уповноваженою особою з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 254 – 256 КУпАП; письмовим поясненнями свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , рапортом інспектора взводу 1 роти 2 батальйону 3 управління патрульної поліції в Дніпропетровській області від 05.09.2020, екзаменаційною карткою водія ОСОБА_1 , відповідно до якої він отримав посвідчення водія категорії ОСОБА_4 , а також відеозаписом з нагрудних камер, на яких зафіксована відмова ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
       Поряд з цим, ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не заперечувалось перебування його в стані алкогольного сп`яніння під час зупинки працівниками поліції та оформленні матеріалів за ч. 1 ст. 130 КУпАП, як не містить і графа пояснення особи в протоколі яких-небудь заперечень щодо правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
       Письмові пояснення свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відеозапис з нагрудної камери та матеріали справи в їх сукупності свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_1 , у порушенні пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, а саме у тому, що він 05.09.2020 о 23 годині 10 хвилин знаходячись за адресою: вул. Панікахи, 27, м. Дніпро, керував автомобілем «Opel Vectra» д/н НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови) та від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння відмовився в присутності двох свідків.
       Доводи захисника, висловлені в суді апеляційної інстанції, стосовно того, що працівники поліції не мали при собі спеціальних технічних засобів (алкотестеру), що на його погляд підтверджує провокацію правопорушення, апеляційний суд розцінює критично, оскільки вважає їх суб`єктивним баченням захисника обставин справи. 
       Що стосується порушення вимог закону працівниками поліції в частині не відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом, що визначено ст. 266 КУпАП, то апеляційний суд вважає їх слушними, однак ця обставина не спростовує висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у відмові як особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
       Твердження апелянта про те, що працівниками поліції була порушена Інструкція про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є безпідставними.
       Так, відповідно до наведеної Інструкції, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
       Отже, ці вимоги розповсюджуються в тому випадку коли особа відмовляється на місці від проходження огляду або ж не погоджується з його результатами.
       Проте, в даній справі ОСОБА_1 закидається саме відмова як особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, за що частиною 1 статті 130 КУпАП визначено самостійний склад правопорушення.
       Поряд з цим, у поліцейських були законні підстави вважати, що ОСОБА_1 перебуває у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану, оскільки він мав запах алкоголю з порожнини рота та порушення мови.
       З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги стосовно відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, - є неспроможними та такими, що спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи і суд апеляційної інстанції їх розцінює як намагання апелянта ввести суд в оману з метою уникнення відповідальності за вчинене правопорушення. 
       Зі змісту ст. 33 КУпАП вбачається, що стягнення за адміністративне правопорушення накладається в межах статті, яка передбачає відповідальність за вчинене правопорушення. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Накладене адміністративне стягнення в кожному конкретному випадку має бути необхідним і достатнім для виправлення правопорушника та попередження вчинення ним нових правопорушень. 
       Відповідно до ч. 6 ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтею 130 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення (в редакції № 1231-IX від 16.02.2021).
       При цьому, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП - 05 вересня 2020 року. 
       Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти, не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
       Згідно із ч. 2 ст. 8 КУпАП, закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають.
       Отже, накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення слід керуватися тією редакцією статті 38 КУпАП, яка діяла на час вчинення адміністративного правопорушення.
       Так, відповідно ч. 2 ст. 38 КупаАП, якщо справи про адміністративне правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення (в редакції Закону № 114-IX від 19.09.2019)
       Враховуючи, що з дня вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке мало місце 05 вересня 2020 року і до дня розгляду справи в апеляційному суді сплинуло більше трьох місяців, адміністративне стягнення на ОСОБА_1 не може бути накладене.
       За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм процесуального права, внаслідок чого постанова підлягає скасуванню, з винесенням нової, якою слід визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та закрити провадження у справі через збіг строків, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП.
       Керуючись ст. ст. 7, 294 КУпАП, суд, - 
       П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу адвоката Станчуляка Юрія Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
       Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2020 року щодо  ОСОБА_1 , скасувати.
       Винести нову постанову, якою ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.
       Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського
апеляційного суду Н.В. Коваленко