Постанова                                                                           
Іменем України                                
 
16 червня 2021 року                                                                     
м. Київ
                                                                                                           
справа № 597/971/17
провадження № 61-17316св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,                    Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Заліщицька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Заліщицького районного нотаріального округу Лютий Сергій Іванович, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гірчак Наталії Аліківни на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2017 року у складі судді Дудяка С. В. та постанову Тернопільського апеляційного суду                              від 23 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Міщій О. Я., Сташків Б. І.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Заліщицька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Заліщицького районного нотаріального округу Лютий Сергій Іванович, про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності на спадкове майно,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:
- встановити факт того, що заповіт ОСОБА_4 від 17 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу Лютим С. І. за реєстровим № 239 належить ОСОБА_1 ;
- визнати право власності на 7/8 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати право приватної власності на 7/8 часток земельної ділянки площею                   0,0740 га  на АДРЕСА_2 , цільове призначення - обслуговування житлового будинку і господарських споруд, за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер                 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка належала йому на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ТР № 887 від 15 квітня 1999 року.
Зазначений позов мотивований тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на вищевказане майно. 
До кола спадкоємців ОСОБА_4 входять його дружина ОСОБА_2 та сини: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , які звернулись у встановлений законом строк до Заліщицької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. 
Нотаріусом було повідомлено відповідачів про наявність заповіту ОСОБА_4                 від 07 травня 2015 року, яким останній визначив спадкоємцем всього свого майна ОСОБА_1 та право ОСОБА_2 на обов`язкову частку в розмірі                             1/8 частини спадкового майна.   
Відповідачі звертались до суду з позовом про визнання заповіту ОСОБА_4                 від 07 травня 2015 року недійсним, який задоволено судовим рішенням 05 вересня 2017 року, яке набрало законної сили. 
Оскільки заповіт, що визнаний недійсним вищевказаним рішенням суду, не був складений заповідачем, представники позивача вважають його нікчемним, тому позивач є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 згідно з заповітом                                від 17 березня 2014 року. 
Проте в даному заповіті було допущено помилки при його складанні, а саме, ім`я спадкоємця зазначено « ОСОБА_7 » замість « ОСОБА_7 », дата його народження зазначена помилково « ІНФОРМАЦІЯ_2 », замість правильної « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Дані помилки зумовлені, як стверджують представники позивача, тим, що позивача всі рідні та близькі, в тому числі і спадкодавець, називали « ОСОБА_7 », а відносно його дати народження - має місце описка. 
У зв`язку з вищенаведеним, та тим, що один оригінал заповіту втрачений, другий був предметом експертного дослідження та знаходиться в матеріалах судової справи, крім того у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спадкову квартиру, він позбавлений можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, тому вимушений звертатись до суду з цим позовом.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 26 грудня                 2017 року позов задоволено. Встановлено, що заповіт від 17 березня 2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу Лютим С. І. та зареєстрований в реєстрі за № 239 на ім`я ОСОБА_1 дійсно належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яке складається із: 7/8 часток квартири АДРЕСА_1 ; 7/8 часток земельної ділянки, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0740 га, яка розташована в АДРЕСА_2 . Судові витрати у справі покладено на сторони в понесених ними розмірах.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що враховуючи встановлені судовим рішенням обставини, про те, що заповіт від 07 травня 2015 року був складений не ОСОБА_4 , тому позивач є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 за заповітом від 17 березня 2014 року.
Також місцевий суд зазначив про те, що в імені та даті народження ОСОБА_1 при складанні заповіту 17 березня 2014 року було допущено помилки, а саме його ім`я помилково зазначено « ОСОБА_7 », замість правильного « ОСОБА_7 », дата його народження зазначена помилково « ІНФОРМАЦІЯ_5 », замість правильної - « ІНФОРМАЦІЯ_6 », у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що спадкоємцем майна ОСОБА_4 за заповітом від 17 березня 2014 року є позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2017 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Додатковою постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 24 квітня                2018 року вирішено питання про розподіл судових витрат та виправлено описки в ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 12 лютого 2018 року та ухвалі про призначення справи до розгляду від 28 лютого 2018 року, а саме дату прийняття судом рішення із 26 січня 2018 року на 26 грудня 2017 року.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 про зупинення виконання додаткової постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 24 квітня 2018 року.
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 задоволено частково. Постанову  Апеляційного суду Тернопільської області від 10 квітня 2018 року та додаткову постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 24 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі № 597/87/16-ц встановлено те, що ОСОБА_4 не складав заповіт від 07 травня 2015 року. Розглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд зазначене не врахував та, обмежившись виключно посиланням на положення частини четвертої статті 1254 ЦК України, які не узгоджуються із дійсними обставинами даної справи, не переглянув справу по суті, не перевірив правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та не надав обґрунтовану оцінку доводам учасників даної справи. 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2017 року залишено без змін. Судові витрати покладено на сторони в межах ними понесених.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заповіт від 07 травня 2015 року, який складено на користь позивача, є нікчемним, оскільки судом при розгляді справи № 597/87/16-ц про визнання його недійсним встановлено, що вказаний заповіт складено не заповідачем, прізвище, ім`я та по батькові якого зазначено в заповіті, а іншою особою, тому попередній заповіт від 17 березня 2014 року є чинним.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У листопаді 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гірчак Н. А. подала касаційну скаргу на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області                 від 26 грудня 2017 року та постанову Тернопільського апеляційного суду                               від 23 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції встановив те, що заповіт від 07 травня 2015 року відноситься до категорії оспорюваних правочинів, а не є нікчемним згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України, проте зазначені обставини не враховані судами попередніх інстанцій.
Оскільки заповіт від 07 травня 2015 року визнано саме недійсним, а не нікчемним, тому дія заповіту від 17 квітня 2014 року не відновлюється.
Встановити факт належності в судовому порядку документа можна, коли установи, які видали цей документ, не можуть виправити допущені в них помилки. Тобто в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Не можуть бути встановлені в судовому порядку факти тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, записаних по різному у документах.
Судами під час розгляду цієї справи оригінал заповіту не досліджувався.
Висновок суду про визнання за позивачем права власності на 7/8 частин спадкового майна є незаконним, оскільки відсутні докази того, що позивач позбавлений можливості у нотаріальній конторі отримати свідоцтво про право на спадщину саме за цим заповітом.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 07 грудня            2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Заліщицького районного суду Тернопільської області.
22 грудня 2020 року справа № 597/971/17 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . 
Сторони у справі є спадкоємцями померлого. 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,0740 га для обслуговування вказаної частини будинку. 
Згідно з Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру за життя ОСОБА_4 складено три заповіти, які посвідчені приватним нотаріусом Лютим С. І., а саме:                               28 січня 2010 року за реєстром № 127, 17 березня 2014 року за реєстром № 239 та                       07 травня 2015 року за реєстром № 510.
Заповітом від 17 березня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу Лютим С. І. та зареєстрованим в реєстрі за № 239, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповів все належне йому майно ОСОБА_1 .
Заповітом від 07 травня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу Лютим С. І. та зареєстрованим в реєстрі за № 510, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповів все належне йому майно ОСОБА_1 .
14 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Заліщицької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом  від 07 травня 2015 року після смерті ОСОБА_4 
20 жовтня 2015 року в Заліщицьку державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулась дружина                            ОСОБА_2 , в якій зазначила про те, що їй відомо про заповіт від 07 травня                              2015 року та про право на обов`язкову частку. 
15 грудня 2015 року в Заліщицькій державній нотаріальній конторі зареєстровано заяву відповідача ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті                     ОСОБА_4 
11 вересня 2017 року в Заліщицькій державній нотаріальній конторі зареєстровано заяву позивача, яка посвідчена 07 вересня 2017 року консулом Генерального консульства України в Кракові, про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 квітня 2014 року. 
Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 05 вересня                      2017 року, яке набрало законної сили 16 вересня 2017 року, у справі № 597/87/16-ц визнано недійсним заповіт, складений 07 травня 2015 року, підписаний від імені ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу Лютим С. І. за реєстровим № 510. 
Зазначене судове рішення мотивоване тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, при складанні та підписанні від його імені оспорюваного заповіту.
Також судом під час розгляду справи № 597/87/16-ц встановлено, що згідно з висновком повторної комісійної судової почеркознавчої експертизи № 6/380                                від 01 серпня 2017 року Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України рукописні тексти та підпис від імені ОСОБА_4 на першому та другому примірниках заповіту від 07 травня 2015 року виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням почерку та підпису ОСОБА_4 .
Аналогічний висновок викладений у висновку комісійної криміналістичної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 6065 від 19 січня                 2017 року, згідно з яким рукописні записи «Цей заповіт на моє прохання записано нотаріусом з моїх слів, прочитано мною, заповідачем вголос і особисто підписано в присутності нотаріуса о 11 год 30 хв. ОСОБА_4 » розташовані на двох примірниках заповіту від імені ОСОБА_4 від 07 травня 2015 року виконані однією особою, однак не ОСОБА_4 , а іншою особою. Підпис від імені                    ОСОБА_4 на другому примірнику заповіту від 07 травня 2015 року виконаний не ним, а іншою особою.
14 вересня 2017 року державним нотаріусом Заліщицької державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1                      ОСОБА_4 у зв`язку з наявністю спору між спадкоємцями. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають, з огляду на таке.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (справа «Воловік проти України», заява № 15123/03, від 06 грудня 2007 року).
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                        № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Згідно з частиною четвертою статті 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що:
- частина четверта статті 1254 ЦК України стосується тільки тих випадків, за яких новий заповіт визнано недійсним через дефект волі заповідача на підставі статті 225 ЦК України (заповідач у момент вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними) чи статті 231 ЦК України (заповіт вчинено під впливом насильства), дія попереднього заповіту відновлюється;
- частина четверта статті 1254 ЦК України розрахована тільки на визначення правових наслідків недійсності оспорюваного заповіту (відповідно до статей 225 і 231 ЦК України) і не регулює впливу нікчемності заповіту на відновлення попереднього заповіту;
- частина четверта статті 1254 ЦК України не може регулювати правові наслідки нікчемності заповіту. Це обумовлено тим, що нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат;
- при нікчемності другого заповіту слід вести мову не про відновлення чинності першого заповіту, а про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту, не може скасовувати попередній заповіт;
- положення частини четвертої статті 1254 ЦК України є виключенням із загального правила про наслідки недійсності правочину, а отже, за аналогією застосовані бути не можуть. Також немає підстав застосовувати аналогію закону (частина перша статті 8 ЦК України), оскільки питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі й заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані частинами першою та другою статті 216 ЦК України.
ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95,                      від 28 жовтня 1999 року). 
Зазначене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19).
Враховуючи вищенаведені норми матеріального права, а також те, що рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 05 вересня 2017 року заповіт від 07 травня 2015 року підписаний від імені ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу Лютим С. І. за реєстровим               № 510 визнано недійсним з підстав, визначених частиною другою статті 1257 ЦК України, а диспозиція статті 1254 ЦК України містить вичерпний перелік випадків відновлення дії попереднього заповіту у випадку визнання наступного заповіту недійсним - визнання заповіту недійсним лише з підстав, визначених у статті 225 і статті 231 ЦК України, у суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, були відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яке складається із: 7/8 часток квартири АДРЕСА_1 ; 7/8 часток земельної ділянки, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0740 га, яка розташована в АДРЕСА_2 .
 
Щодо встановлення факту того, що заповіт ОСОБА_4                           від 17 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу Лютим С. І. за реєстровим № 239 належить ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 , зокрема просив встановити факт того, що заповіт ОСОБА_4 від 17 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу                Лютим С. І. за реєстровим № 239 належить ОСОБА_1 , посилаючись на те, що у цьомузаповіті було допущено помилки при його складанні, а саме, ім`я спадкоємця зазначено « ОСОБА_7 » замість « ОСОБА_7 », дата його народження зазначена помилково « ІНФОРМАЦІЯ_2 », замість правильної « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Дані помилки зумовлені, як стверджують представники позивача, тим, що позивача всі рідні та близькі, в тому числі і спадкодавець, називали « ОСОБА_7 », а відносно його дати народження - має місце описка. 
Встановлення факту йому необхідно для прийняття спадщини.
Згідно із частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Враховуючи викладене у задоволенні позовних вимог про встановлення факту того, що заповіт ОСОБА_4 від 17 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу Лютим С. І. за реєстровим № 239, належить ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки від встановлення цього факту не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивачів, також зазначений факт не може бути встановлений безвідносно.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в їх задоволенні з наведених вище підстав. 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гірчак Наталії Аліківни задовольнити.
Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2017 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року скасувати і прийняти нову постанову.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Заліщицька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Заліщицького районного нотаріального округу Лютий Сергій Іванович, про встановлення факту належності заповіту та визнання права власності на спадкове майно відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.                       
 
ГоловуючийВ. С. Висоцька    Судді:А. І. Грушицький     І. В. Литвиненко    Є. В. Петров   О. С. Ткачук |