Ухвала
іменем України
25 травня 2021 року
м. Київ
справа № 297/776/17
провадження № 51-1183 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в об`єднаному кримінальному провадженні № 12016070060000850 щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Озаричі Конотопського району Сумської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі – КК):

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Жовті Води Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК:
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 липня                   2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 визначено обчислювати з моменту його затримання, тобто з 18 години 23 січня 2017 року, із зарахуванням йому в цей строк і терміну попереднього ув`язнення.
ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК, та призначено йому покарання за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією майна, за ч. 2 ст. 353 КК – у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 4 ст. 358 КК – у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 визначено обчислювати з моменту його затримання, тобто з 18 години 23 січня 2017 року, із зарахуванням йому в цей строк терміну попереднього ув`язнення.
ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК, та призначено йому покарання за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією майна, за ч. 2 ст. 353 КК – у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 4 ст. 358 КК – у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту його затримання, тобто з 07 квітня 2017 року, та зараховано йому цей строк у термін відбування покарання.
Запобіжний захід, застосований щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та                 ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили, залишено у виді тримання під вартою.
Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь потерпілого ОСОБА_8 638 855,01 грн завданої майнової шкоди та 100 000 грн          у рахунок відшкодування заподіяних йому моральних страждань.
Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь потерпілої ОСОБА_9 60 000 грн у відшкодування заподіяних їй моральних страждань.
Вирішено питання щодо долі судових витрат, арешту майна та речових доказів                                  у кримінальному провадженні.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 визнано винуватими в тому, що вони, діючи за попередньою змовою з трьома не встановленими органом досудового розслідування особами чоловічої статі, 28 грудня 2016 року близько 08:30 перебуваючи на АДРЕСА_4 , умисно, з метою незаконного заволодіння чужим майном, озброївшись предметами, зовні схожими на пістолети і ножі, представившись працівниками Національної поліції та прокуратури України, проникли до приміщення будинку АДРЕСА_5 за вказаною адресою, де стали словесно погрожувати власнику будинку ОСОБА_8 , його дружині ОСОБА_9 та їх неповнолітній дочці ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , фізичною розправою і вимагати від них грошові кошти. Продовжуючи свої злочинні діяння, одна з невстановлених з осіб, що була одягнута в чорну форму та маску на голові, застосувавши фізичне насильство до потерпілого ОСОБА_8 , повалила його на підлогу, де за допомогою пластмасових хомутів зв`язала йому руки за спиною.
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з потерпілим ОСОБА_8 прослідували у гаражне приміщення, де розміщено магазин із продажу запчастин до сільськогосподарської техніки, в якому ОСОБА_5 відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 600 грн, які були в шухляді стола, після чого із застосуванням предмета, зовні схожого на ніж, словесно погрожував потерпілому ОСОБА_8 фізичною розправою та при цьому умисно завдав останньому декілька ударів по різних частинах тіла, додатково вимагаючи грошові кошти. Потерпілий, сприйнявши погрози нападників за реальні, побоюючись за своє життя і життя своїх рідних, провів ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та невстановлену особу, одягнуту в чорну форму й маску на голові, у спальну кімнату, де вказав їм на місцезнаходження в ліжку грошових коштів. Після цього, ОСОБА_5 відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 800 000 грн і продовжив вимагати від ОСОБА_8 ще грошові кошти в сумі 100 000 дол США, однак отримав відмову останнього, тоді ОСОБА_6 завдав ОСОБА_8 близько                   5–6 ударів у ділянку голови рукояткою предмета, зовні схожого на пістолет.
У результаті вчинення розбійного нападу ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ,                  ОСОБА_7 разом із трьома не встановленими органом досудового розслідування особами чоловічої статі, погрожуючи вбивством ОСОБА_8 та членам його сім`ї, відкрито заволоділи грошовими коштами в сумі 821 500 грн, одним поповнювачем картки мобільного оператора «МТС» на суму 50 грн, одним поповнювачем картки мобільного оператора «Київстар» на суму 50 грн, мобільним телефоном марки «Самсунг» (Дуос), із сімкарткою «МТС» із грошима на рахунку біля 35 грн, сімкарткою «Київстар» із грошима на рахунку біля 35 грн, мобільним телефоном марки «ВКВОРД» із сімкарткою «МТС» із грошима на рахунку біля 20 грн та сімкарткою «Київстар» без грошей на рахунку, мобільним телефоном марки «Самсунг Галаксі прайм» із сімкарткою «МТС» із грошима на рахунку біля 25 грн, мобільним телефоном марки «Нокіа» із сімкарткою «МТС», чотирма жіночими каблучками, виготовленими із золота 585 проби, а саме: каблучкою у вигляді спіралі з вставкою цирконію вагою 7 г, каблучкою вагою 4,51 г, каблучкою з вставкою фіаніту вагою 3,09 г, каблучкою у вигляді листочка вагою 6 г. Вищевказаними злочинними діями ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 трьома невстановленими особами спричинили потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду в особливо великому розмірі на загальну суму 838 095,1 грн.
Унаслідок вчиненого розбійного нападу ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і трьома невстановленими особами спричинили потерпілому               ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді синяків, саден, різаних ран обличчя, крововиливу під слизову склери правого ока, різаних ран правої та лівої кисті, які за ступенем тяжкості належать до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а потерпілій ОСОБА_9 – тілесне ушкодження у вигляді подряпини шиї зліва, яке за ступенем тяжкості є легким тілесним ушкодженням без короткочасного розладу здоров`я.
Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 28 грудня 2016 року близько 08:30, перебуваючи на АДРЕСА_4 , маючи умисел на скоєння розбійного нападу, умисно, самовільно, порушуючи встановлений порядок, за відсутності законних підстав присвоїли владні повноваження та звання: ОСОБА_6 – старшого слідчого майора Національної поліції України, а ОСОБА_7 – старшого слідчого капітана Національної поліції України, чим ввели в оману оточуючих стосовно свого дійсного статусу, оскільки пред`явили власнику вищевказаного будинку ОСОБА_8 службові посвідчення МВС України серії НОМЕР_1 , видане на ім`я старшого слідчого майора ОСОБА_10 , із фотографією ОСОБА_6 , та серії АА № 002020, видане старшому слідчому капітану ОСОБА_11 , із фотографією ОСОБА_7 , завідомо знаючи, що посвідчення є підробленими.
У той же день та час ОСОБА_6 , перебуваючи за вищезазначеною адресою, завідомо знаючи, що службове посвідчення МВС України, серія НОМЕР_1 , в якому була зображена його фотографія, є підробленим, пред`явив його власнику вищевказаного будинку ОСОБА_8 , при цьому представився останньому працівником Національної поліції України. 
ОСОБА_7 у цей же день та час, перебуваючи знаходячись за вищезазначеною адресою, завідомо знаючи, що службове посвідчення МВС України, серія НОМЕР_2 , в якому була зображена його фотографія, є підробленим, пред`явив власнику вищевказаного будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_8 і його дружині ОСОБА_9 , коли вже перебував  у середині будинку, при цьому представився їм працівником Національної поліції України, у зв`язку з чим здійснив використання завідомо підробленого документа. 
Львівський апеляційний суд ухвалою від 17 лютого 2021 року, задовольняючи частково апеляційні скарги захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , вирок суду першої інстанції змінив. 
Виключив з мотивувальної частини вироку Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12 липня 2018 року посилання на наявність у обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обставини, яка обтяжує покарання, – вчинення злочинів у присутності дитини.
Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 4 ст. 187 КК до покарання                    у позбавлення волі нам строк 8 років 2 місяці з конфіскацією майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року                                № 838-VIII) зараховано ОСОБА_5 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 23 січня 2017 року по 17 лютого 2021 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим до покарання за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років 2 місяці з конфіскацією майна, за ч. 2 ст. 353 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 4 ст. 358 КК – у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визнано вважати ОСОБА_6 засудженим до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 2 місяці з конфіскацією майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року                                  № 838-VIII) зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 23 січня 2017 року по 17 лютого 2021 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років 2 місяці з конфіскацією майна, за ч. 2 ст. 353 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 4 ст. 358 КК – у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визнано вважати ОСОБА_7 засудженим до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 2 місяці з конфіскацією майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року                     № 838-VIII) зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 07 квітня 2017 року по 17 лютого 2021 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та правильності кваліфікації їх дій, посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного засудженим покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам засуджених внаслідок м`якості. Просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статті 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Мотиви Суду
Перевіривши дотримання прокурором порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 – у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 353, ч. 4                           ст. 358 КК, і правильність кваліфікації їх дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Твердження сторони обвинувачення щодо невідповідності призначеного засудженим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судом покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особам засудженим унаслідок м`якості є необґрунтованими.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом                               і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид                     і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити менш суворий вид покарання або більш суворий у межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке би сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Як убачається зі змісту доданої копії оскаржуваної ухвали, апеляційний суд, змінюючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і пом`якшуючи їм покарання, не порушив указаних норм права.
Дотримуючись принципу індивідуалізації, згаданий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчинених злочинів з огляду не лише на визначені у ст. 12 КК формальні критерії, а й на особливості конкретних кримінальних правопорушень.
Разом із цим апеляційний суд урахував: 
-          особу засудженого ОСОБА_5 , який посередньо характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, не перебуває на обліках у психіатра чи нарколога, є фізичною особою – підприємцем, а також наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме сприяння розкриттю злочину, щире каяття, часткове відшкодування завданої потерпілим матеріальної шкоди;
-          особу засудженого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, не перебуває на обліках у психіатра чи нарколога, з 19 липня 2016 року до вчинення злочинів працював директором ТОВ «Лік Медіа Груп», за місцем навчання ДВНЗ НГУ характеризувався посередньо, у 2011 року був відрахований із навчання. Крім того, суд взяв до уваги наявність обставин, які пом`якшують покарання – сприяння розкриттю злочину, щире каяття, часткове відшкодування завданої потерпілим матеріальної шкоди;
-          особу засудженого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, має інвалідність ІІ групи, не перебуває на обліках у психіатра чи нарколога, посередньо характеризується за місцем проживання, не працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину. Зважив суд на наявність обставин, які пом`якшують покарання, – сприяння розкриттю злочину, щире каяття, часткове відшкодування завданої потерпілим матеріальної шкоди.
З огляду на такі дані суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду щодо неможливості досягти мети виправлення засуджених без призначення їм покарання, яке належить відбувати реально та не вбачав достатніх правових підстав для застосування статей 69, 75 КК.
Водночас апеляційний суд узяв до уваги те, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 необґрунтовано визнав наявність такої обставини, що обтяжує покарання, як вчинення кожним із них злочину в присутності дитини, оскільки з обвинувальних актів, які були розглянуті судом першої інстанції в об`єднаному провадженні, стороною обвинувачення у ході досудового розслідування кримінальних проваджень щодо останніх не було встановлено обставин, які обтяжують покарання.
Також суд зазначив, що вчинення злочину в присутності дитини на час вчинення ними інкримінованих злочинів – 28 грудня 2016 року, не було визнано кримінальним законом обставиною, яка обтяжує покарання. Лише Законом України від 06 грудня 2017 року               № 2227-VІІІ п. 6 ч. 1 ст. 67 КК було викладено у такій редакції, якою визначено серед обставин, що обтяжують покарання, вчинення злочину в присутності дитини.
З огляду на це, апеляційний суд дійшов до умотивованого переконання про необхідність виключення з вироку суду першої інстанції посилання на наявність такої обтяжуючої покарання кожного засудженого обставини, як вчинення злочину в присутності дитини.
При цьому суд апеляційної інстанції врахував позицію потерпілих щодо відсутності претензій до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме, як пояснив суду представник потерпілих, вони повністю пробачили засуджених, у зв`язку з чим просили зменшити їм покарання до 8 років позбавлення волі та при цьому просили враховувати активне сприяння усіх засуджених у розкритті злочину, зокрема те, що вони видали поліції організатора злочину, стосовно якого на той час відбувався судовий розгляд, та свідчили у суді проти організатора злочину на боці сторони обвинувачення.
Узявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вирішив ОСОБА_5 , засудженому за ч. 4 ст. 187 КК, ОСОБА_6 – за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК та ОСОБА_7 – за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК, з огляду на ступінь тяжкості вчинених ними злочинів, конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, вищенаведені дані про осіб засуджених, наявність урахованих декількох обставин, які пом`якшують покарання, та за відсутності обставин, які обтяжують покарання, призначити покарання у межах санкцій інкримінованих їм кримінальних правопорушень ближче до мінімальної межі санкції тяжчого злочину за ч. 4 ст. 187 КК, що ставиться у провину засудженим.
Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що остаточне покарання ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК та ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК слід призначити за сукупністю кримінальних правопорушень відповідно до ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Також згідно з положеннями ч. 5 ст. 72 КК (у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) та правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 серпня 2018 року, суд апеляційної інстанції засудженим ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зарахував у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, оскільки суд першої інстанції цієї норми закону не застосував.
Із наведеними висновками апеляційного суду і колегія суддів касаційного суду погоджується та вважає, що така позиція апеляційного суду не суперечить положенням указаної норми матеріального права, а призначений засудженим ОСОБА_5 ,                      ОСОБА_6 та ОСОБА_7 захід примусу відповідає його меті, загальним засадам і є справедливим.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам                  статті 370 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційної інстанції, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора також не наведено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги прокурора немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що, зважаючи на приписи п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК,                       у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року в об`єднаному кримінальному провадженні № 12016070060000850 щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                   ОСОБА_3