ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2021 року	Львів	Справа № 500/196/21 пров. № А/857/8107/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
          головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
          суддів          -                                                    Курильця А. Р., Кушнерика М. П., 
 з участю секретаря судового засідання –   Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення  Тернопільського окружного адміністративного суду  від 10 березня 2021 року  у справі № 500/196/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,-

суддя в 1-й інстанції – Баранюк А. З.,
час ухвалення рішення – 10.03.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,
                                                  
                                                       в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Тернопільській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 лютого 2020 року №Ф-7155-54У.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду  від 10 березня 2021 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 лютого 2020 року №Ф-7155-54У. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що, оскільки відповідно до інформаційних баз даних позивач перебуває на податковому обліку як фізична особа, яка займається незалежною професійною діяльністю, ним не підтверджено припинення адвокатської діяльності та не повідомлено про таке контролюючий орган, а тому йому правомірно сформовано суму недоїмки зі сплати єдиного внеску. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 Тернопільською обласною Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури видано свідоцтво №324 від 28 травня 2004 року про право заняття адвокатською діяльністю.
Згідно з інформацією, що міститься в Єдиному реєстрі адвокатів України право на заняття ОСОБА_1 адвокатською діяльністю зупинено таку згідно з п.1 ч.1 ст.31 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" з 11 червня 2015 року на підставі заяви адвоката від 11 червня 2015 року.
Відповідно до інтегрованої картки платника податків заборгованість ОСОБА_1 по сплаті єдиного соціального внеску становить 35588,74 грн. 
12 лютого 2020 року Головне управління ДПС у Тернопільській області сформувало вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску №Ф-7155-54 на суму 11016,72 грн.
Не погодившись із цією вимогою представник позивача оскаржив її в адміністративному порядку. За результатами розгляду цієї скарги Державна податкова служба України рішенням від 30 грудня 2020 року №36885/6/99-00-06-02-01-06 його повідомлено про те, що оскаржуваний виконавчий документ не може бути предметом оскарження в адміністративному порядку.
Вважаючи вказану вище вимогу про сплату боргу протиправною, позивач звернувся в суд з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не здійснював адвокатську діяльність та не отримував доходу від такої діяльності, оскільки не мав усіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності, що виключає обов`язок позивача сплачувати єдиний внесок як самозайнята особа.
Даючи правову оцінку вказаним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вказує на наступне.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п.1.1 ст.1 ПК України ним регулюються відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України передбачає, що самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Разом із тим, Законом № 2464 регламентовано правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку ЄСВ, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Згідно із приписами п.2 ч.1 ст.1 Закону № 2464 ЄСВ - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пп.2 п.1 ст.7 Закону № 2464 передбачає, що ЄСВ нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону № 2464 платниками ЄСВ є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що для сплати ЄСВ особою, яка провадить незалежну професійну діяльність, необхідною умовою є отримання від такої діяльності доходу.
Відповідачем не заперечується той факт, що позивач, як адвокат, відноситься саме до осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.
При цьому за правилами п.1 ч.1 ст.31 Закону № 5076-VI право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності.
Згідно з п.1 ч.3 ст.31 вказаного Закону право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 цієї статті, з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката.
Як зазначено у ч.5 ст.31 Закону № 5076-VI протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України.
Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України (ч. 6 ст. 31 Закону № 5076-VI).
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не може легально її здійснювати, а отже і отримувати від такої діяльності доходу. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.
Згідно з інформацією, що міститься в Єдиному реєстрі адвокатів України право на заняття ОСОБА_1 адвокатською діяльністю зупинено згідно з п.1 ч.1 ст.31 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" з 11 червня 2015 року на підставі заяви адвоката від 11 червня 2015 року.
Підстави, за наявності яких припиняється право на заняття адвокатською діяльністю шляхом анулювання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, встановлено статтею 32 Закону № 5076-VI.
Правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк, у той час як наслідком припинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість її подальшого здійснення взагалі, у зв`язку з чим анулюється свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю.
На думку колегії суддів, обґрунтованим є твердження суду першої інстанції про те, що поняття «зупинення» та «припинення» адвокатської діяльності не є тотожними за наслідками застосування. Відтак, дія приписів Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 листопада 2014 року № 1162, що регламентує особливості припинення незалежної професійної діяльності з відповідними зобов`язаннями, не може бути розповсюджена на спірні правовідносини щодо зупинення позивачем адвокатської діяльності.
Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність винесення оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки з 11 червня 2015 року позивач не здійснює адвокатської діяльності та не отримує доходу від такої діяльності, а тому у позивача з 11 червня 2015 року не було обов`язку сплачувати єдиний внесок як самозайнятою особою, у розумінні законодавства про зайнятість населення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до  ст.316 КАС України  апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 229, 242, 243, 250,  310,  315,  316, 321, 322,  325,  328,  329 КАС України, суд,-                                                    
                                                п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 березня 2021 року  у справі № 500/196/21  – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 29 червня 2021 року.