ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13126/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача                               Аліменка В.О., 
суддів                                                   Кучми А.Ю., Безименної Н.В.
за участю секретаря                               Юрковець А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування технічними засобами, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційні скарги Окружного адміністративного суду міста Києва та Державної судової адміністрації України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 р. у справі за адміністративним позовом Судді ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, третя особа - Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльність,  -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, третя особа - Державна судова адміністрація України, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», в період з 04 грудня 2018 року по дату ухвалення рішення у справі;
- стягнути з Окружного адміністративного суду міста Києва (01010, м. Київ, вул. П. Болбочана 8, корпус 1, ЄДРПОУ 34414689) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) суму недоотриманої суддівської винагороди з 04 грудня 2018 року по дату ухвалення рішення у справі, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік». 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що починаючи з 1 січня 2017 мінімальна заробітна плата як розрахункова величина у розмірі 1600 грн, з 1 січня 2018 року у розмірі 1762 грн., з 1 січня 2019 року у розмірі 1921 грн, визначена Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який не є спеціальним законом у питаннях правового статусу суддів та судоустрою, суттєво знизила рівень гарантій незалежності суддів, оскільки посадовий оклад обчислювався не з огляду на правомірні очікування суддів з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України, а з розрахункової величини, що була удвічі нижчою. Такий висновок відповідає правовій позиції Конституційного Суду України у рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, за яким положення частин 3 і 10 статті 133 Закону № 2453 було визнано неконституційними. А тому дії відповідача при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди з використанням мінімальної заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», є неправомірними. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», в період з 04 грудня 2018 року по дату ухвалення рішення у справі.
Зобов`язано Окружний адміністративний суд міста Києва (01010, м. Київ, вул. П. Болбочана 8, корпус 1, ЄДРПОУ 34414689) здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) суму недоотриманої суддівської винагороди з 04 грудня 2018 року по дату ухвалення рішення у справі, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік».
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Окружним адміністративним судом міста Києва та Державною судовою адміністрацією України подано апеляційні скарги, в яких просять суд вказане судове рішення скасувати та винести нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. На думку апелянтів, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
В обґрунтування вимог апеляційних скарг зазначають, що пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII   встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Тобто, відповідним Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. Отже, з прийняттям Закону № 1774, зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина. 
Окрім того, відповідач та третя особа в апеляційних скаргах вказують, що Верховний Суд раніше вже висловлював правову позицію у справі, фактичні обставини якої є подібними до обставин цієї справи. Так, апелянти посилаються на численну практику Верховного Суду та звертають увагу, що Київський окружний адміністративний суд під час розгляду даної справи не врахував інші раніше сформовані правові позиції Верховного Суду як суду касаційної інстанції щодо практики застосування відповідних законодавчих норм при визначенні суддівської винагороди. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, рішення суду скасуванню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 11.10.2010 року № 950/2010 «Про призначення суддів» Бояринцеву Марину Анатоліївну призначено на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва строком на п`ять років.
Відповідно до частини п`ятої статті 126, частини першої статті 128 та підпункту 2 пункту 161 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України Указом Президента України від 28.09.2017 № 297/2017 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва.
Суддівська винагорода виплачувалась ОСОБА_1 виходячи із розрахункової величини, встановленої пунктом 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 6 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».
Станом на 04 грудня 2018 року (на день виникнення спірних правовідносин) позивачем ще не було пройдено кваліфікаційне оцінювання за Законом України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», а тому його посадовий оклад встановлювався Законом № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), але з урахуванням приписів пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» № 1774-VIII, тобто з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначено на рівні прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
ОСОБА_1 стверджує, що розмір суддівської винагороди визначено у Законі № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), який є спеціальним нормативним актом для цих правовідносин, тож застосування положень іншого закону, є порушенням норм статті 130 Конституції України. Тобто, позивач вважає, що суддівську винагороду мали б нараховувати із розрахунку мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму.
У зв`язку з чим, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати їй суддівської винагороди у період з 04 грудня 2018 року у розмірі, визначеному первинною редакцією Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 № 2453-УІ, обрахованому на основі встановленого законом України про Державний бюджет України на відповідний бюджетний період розміру мінімальної заробітної плати, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги виходив з того, що що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 04 грудня 2018 року № 11- р/2018 відновив право на отримання посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат з 04 грудня 2018 року, а також зазначив, що положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів у частині зменшення гарантованого розміру винагороди судді, створює загрозу для незалежності як судді, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддю через розмір його матеріального забезпечення.
Також, суд першої інстанції зазначив, що починаючи з 1 січня 2017 мінімальна заробітна плата як розрахункова величина у розмірі 1600 грн, з 1 січня 2018 року у розмірі 1762 грн., з 1 січня 2019 року у розмірі 1921 грн, визначена Законом України від 6 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який не є спеціальним законом у питаннях правового статусу суддів та судоустрою, суттєво знизила рівень гарантій незалежності суддів, оскільки посадовий оклад обчислювався не з огляду на правомірні очікування суддів з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України, а з розрахункової величини, що була удвічі нижчою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини, є Конституція України, Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 1402-VIII; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів (далі - Закон № 2453-VI) та Закон України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон № 1774-VIII). 
Відповідно до вимог частини другої статті 6 та статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Згідно статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
За приписами частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
Відповідно до частини першої статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.
Статтею 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Згідно статті 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
30.09.2016 набрав чинності Закон України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до вимог частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частина третя статті 135 Закону № 1402-VIII передбачає базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Пунктом 22 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Згідно з пунктом 2 розділу XII Закону № 1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України ''Про судоустрій і статус суддів", крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.
Так, пунктом 23 розділу XII Закону № 1402-VIII, яким регулюються питання оплати праці суддів, установлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону № 2453-VI.
Законом України від 28.12.2014 №76-VII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», що набрав законної сили з 01.01.2015, у абз.1 ч.3 ст.129 Закону №2453-VІ цифри « 15» замінено цифрами « 10».
Згідно з частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд") посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
06 грудня 2016 року прийнято Закон № 1774-VIII, що набрав чинності 01.01.2017 року.
Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VIII передбачено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб на 1 січня 2017 року встановлений у розмірі 1600 грн (стаття 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-УШ "Про Державний бюджет України на 2017 рік"), на 1 січня 2018 року - 1762 грн (стаття 7 Закону України від 07.12.2017 № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік").
Згідно з пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VI1I до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Законом № 1774-VIII, який набрав чинності 1 січня 2017 року, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат. Тобто, Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.
Таким чином, з прийняттям Закону № 1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.
Водночас, Верховний Суд раніше висловлював правову позицію у справі, фактичні обставини якої є подібними до обставин цієї справи. Зокрема, у справах № 820/1853/17, № 812/727/17, колегія суддів зазначила, що норма частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону № 2453-VI і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.
Наслідком внесених Законом № 1774-VIII змін стала зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися до розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також до розрахунку інших платежів та санкцій.
Таким чином, з прийняттям Закону № 1774-VIII змін зазнав не розмір суддівської винагороди, у формулі розрахунку якої як розрахункова величина була закладена мінімальна заробітна плата, а лише розрахункова величина.
Враховуючи викладене, слід зазначити, що розмір посадового окладу судді, який є складовою суддівської винагороди, визначається з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не від мінімальної заробітної плати.
В свою чергу, Верховний Суд, звертав увагу на вказаний алгоритм розрахунку суддівської винагороди, який за Законами № 2453-VI та №1402-VIIІ є однаковим, тому і розрахункова величина повинна бути однаковою. Інший підхід буде мати ознаки дискримінації та не буде відповідати меті, закладеній в Законі № №1402-VIIІ - збільшення суддівської винагороди суддям, що пройшли кваліфікаційне оцінювання.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі №826/7286/18.
Отже, приймаючи зміни щодо розміру заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів суддів законодавець не порушив гарантій суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до такого врегулювання. 
Аналогічний підхід до застосування положень Законів №№2453-VI, 1402-VIII, 1774-VIII до спірних правовідносин неодноразово висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах 06.06.2018 року у справі №806/1373/17 та у справі №819/782/17, від 13.06.2018 року у справі №805/2459/17-а та у справі №826/4821/17, від 06.12.2018 року у справі №816/1244/17, від 26.06. 2019 у справі №804/3789/17, від 21.02.2020 у справі №819/622/17, від 27.02.2020 у справі №815/3907/17, від 05.03.2020 у справі №820/2567/17. 
Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів звертає увагу, що від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду у відповідності до статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для обчислення розміру суддівської винагороди позивача виходячи з мінімальної заробітної плати.
Конституційний Суд України Рішенням від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII). 
Частина третя статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року до визнання її неконституційною встановлювала розмір посадового окладу судді місцевого суду - 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма застосовувалася для визначення розміру посадового окладу тих суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, як це було передбачено положеннями пункту 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року.
Визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, у результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
У рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.
Натомість, Законом № 1774-VIII, який набрав чинності 01 січня 2017 року, змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). 
Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.
Частиною 2 ст.152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Відповідно до вимог пункту першого частини першої статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII: до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Згідно зі статтею 91 Закону № 2136-VIII закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Колегія суддів звертає увагу, що Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VII1, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 520/11431/18 та від 09 серпня 2019 року у справі № 826/9404/17.
Таким чином, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII Конституційним Судом України не переглядався на предмет його неконституційності.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суддівську винагороду позивачу необхідно обчислювати відповідно до статті 133 Закону № 2453-VI (у первинній редакції), але з урахуванням приписів пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII (у наведеній редакції) (тобто, з розрахунку 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого визначено на рівні 1 762,00 грн.).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 826/22027/18.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування, та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321-322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги Окружного адміністративного суду міста Києва та Державної судової адміністрації України - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2021 року - скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      В.О. Аліменко 

Судді                                                                                          А.Ю. Кучма 

                                                                                                    Н.В. Безименна

Повний текст постанови складено « 15» квітня 2021 року.