Справа № 339/238/20 
Провадження № 22-ц/4808/741/21 
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
               суддів:                Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,
               секретаря                Мельник О.В.,
з участю        представника апелянта,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Долинського районного суду від 05 березня 2021 року під головуванням судді Тураша В.А. у м. Долина,
в с т а н о в и в :
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ГУПФ України в Івано-Франківській області про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що постановою Болехівського міського суду від 15.07.2011, яку ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду та ухвалою Вищого адміністративного суду із змінами щодо зазначення кінцевої дати «22 липня» залишено без змін, задоволено його позов до УПФ України в м. Болехові Івано-Франківської області. Визнано відмову УПФ України в м. Болехові про перерахунок та виплату йому основну та додаткову пенсію за період з 06.01.2011 відповідно до ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірною. Зобов`язано УПФ України в м. Болехові Івано-Франківської області нарахувати та виплатити йому недоплачену пенсію за період з 06.01.2011 як інваліду ІІ групи із розрахунку восьми мінімальних пенсій за віком, відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», додаткову пенсію як інваліду ІІ групи в розмірі 40% мінімальної пенсії за віком з одночасним її збільшенням на 20 % згідно Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».
За вказаний період з 06.01.2011 по 22.07.2011 ПФУ у м. Болехові було нараховано 16 976,27 грн, однак заборгованість по виплаті суми пенсії у вказаному розмірі він отримав тільки 27 липня 2017 року на виконання рішення Європейського суду з прав людини «Тихонова та інші проти України» від 17.11.2016, до якого звернувся через тривале невиконання постанови Болехівського міського суду.
Починаючи з 06.01.2011 він не в повному обсязі отримував свою пенсію, тому звернувся із заявою до відповідача про здійснення розрахунку та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суми пенсії, яка нарахована на підставі постанови Болехівського міського суду від 15.07.2011 року за період з 06.01.2011 по 22.07.2011 у сумі - 16 976,27 грн по день фактичної виплати, а саме по 27.07.2017 року.
Оскільки відповідач, який на даний час є правонаступником ПФУ у м. Болехові, листом від 24.06.2019 відмовив йому у здійсненні розрахунку та виплаті такої компенсації, він змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав і постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2019, яка набрала законної сили згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2020, позов задоволено та визнано протиправними дії ГУПФ України у Івано-Франківській області щодо відмови у здійснені розрахунку та виплаті йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі постанови Болехівського міського суду Івано-Франківської області, та зобов`язано здійснити розрахунок та виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі постанови Болехівського міського суду Івано-Франківської області за № 2-а-605/11 від 15.07.2011 за період 06.01.2011 до 22.07.2011 в розмірі - 16 976,27 грн по день фактичної виплати пенсії, а саме по 27.07.2017. 
Посилаючись на положення ст. 625, 1173 ЦК України, ст. 3, 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та на те, що відповідач на його усні та письмові вимоги щодо виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду відмовився провести нарахування та виплату компенсації заборгованої суми пенсії, а на його замовлення ТОВ «Юрек Аудит» здійснило розрахунок такої компенсації, просив стягнути з ГУПФ України у Івано-Франківській області на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суми пенсії, яка була нарахована на підставі постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду з 06.01.2011 по 22.07.2011 ПФУ у м. Болехові, але не виплачена – 21 303,88 грн.
Розпорядженням голови Болехівського міського суду від 30.11.2020 цивільну справу №339/238/20 за позовом ОСОБА_1 до ГУПФ України в Івано-Франківській області про стягнення компенсації за порушення строків виплати пенсії на підставі рішення Івано-Франківського окружного суду направлено для розгляду в Долинський районний суд Івано-Франківської області та 08.12.2020 Долинським районним судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
Рішенням Долинського районного суду від 05 березня 2021 року позов задоволено .
Стягнуто з ГУПФ України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 21 303,88 грн компенсації втрати частини доходів (пенсійних виплат) у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Стягнуто з ГУПФ України в Івано-Франківській області на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн.
У апеляційній скарзі ГУПФ в Івано-Франківській області посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Вказує, що на виконання постанови Болехівського міського суду від 15.07.2011 позивачу було проведено перерахунок пенсії та доплату в сумі 16 976,27 грн включено у додаткові відомості на виплату пенсії.
Відповідно до ст. 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством. У зв`язку з відсутністю фінансування коштів з Державного бюджету, виплата коштів на виконання рішення суду в 2011 році не була проведена. 
Заборгованість в розмірі 16 976,27 грн позивачу виплачено 27.07.2017 на виконання рішення Європейського суду з прав людини «Тихонова та інші проти України» від 17.11.2016 року.
Позивач як на підставу своїх позовних вимог, що підтримано Долинським районним судом, посилається на невиконання відповідачем рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2019, яким зобов`язано ГУПФ України у Івано-Франківській області здійснити розрахунок та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі постанови Болехівського міського суду за № 2-а-605/11 від 15.07.2011 за період 06.01.2011 до 22.07.2011 в розмірі - 16 976,27 грн по день фактичної виплати пенсії, тобто по 27.07.2017.
Оскільки судом уже вирішений спір щодо виплати компенсації позивачу та правовідносини сторін перейшли у стадію виконання судового рішення, застосування до цих правовідносин статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є передчасним.
Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а також в порядку, визначеному ст. 382 КАС України (в порядку судового контролю за виконанням рішення суду).
Таким чином задоволені вимоги позивача про стягнення компенсації є безпідставними та ст. 625 ЦК України стосується правових наслідків порушення зобов`язання та відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, тому невиплачена позивачу сума компенсації, яка підлягає виплаті на його користь за рішенням суду, не може вважатися майновою шкодою або збитками в розумінні ст. 22, 1166 ЦК України, а є сумою, яка підлягає виплаті позивачу в порядку виконання рішення адміністративного суду, відтак зазначені норми права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
ОСОБА_1 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В судовому засіданні представник ГУПФ України у Івано-Франківській області апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з його неявкою не вбачає.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ГУПФ України у Івано-Франківській області, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Встановлено, що постановою Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 15.07.2011 у справі № 2-а-605/11 визнано відмову УПФ України в місті Болехові провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 основної та додаткової пенсії за період з 06.01.2011 відповідно до ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неправомірною.
Зобов`язано УПФ України в місті Болехові Івано-Франківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену пенсію за період з 06.01.2011 року як інваліду ІІ групи із розрахунку восьми мінімальних пенсій за віком, додаткову пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; додаткову пенсії як інваліду війни 2 групи в розмірі 40 % мінімальної пенсії за віком з одночасним її збільшенням на 20 % згідно Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» (а.с.203-204).
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2011 апеляційну скаргу УПФ України в місті Болехові Івано-Франківської області залишено без задоволення.
Змінено постанову Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 15.07.2011 в справі № 2-а-605/11, виклавши її резолютивну частину в наступні редакції:
«Адміністративний позов ОСОБА_1 до УПФ України в місті Болехові Івано-Франківської області про визнання неправомірними дій і зобов`язання провести перерахунок та виплату пенсії – задовольнити.
Визнати протиправною відмову УПФ України в місті Болехові Івано-Франківської області у перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та з врахуванням ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» з 06 січня 2011 року.
Зобов`язати УПФ України в місті Болехові Івано-Франківської області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 06 січня 2011 року відповідно до ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», обчисленої з розміру основної (державної) пенсії не менше 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії 75 % від мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, що визначається згідно із ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, а також відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» обчисленої у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, що визначається Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік, та з врахуванням ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».
Зобов`язати УПФ України в місті Болехові Івано-Франківської області виплатити ОСОБА_1 , у зв`язку із проведенням вищевказаного перерахунку пенсії, недоотримані суми пенсії з 06 січня 2011 року, з урахуванням проведених виплат» (а.с.205-208).
Постановою Вищого адміністративного суду України від 04.09.2012 у справі № К/9991/1651/12 касаційну скаргу УПФ України в місті Болехові Івано-Франківської області задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2011 року змінено, доповнивши резолютивну частину кінцевою датою перерахунку, вказавши «по 22 липня 2011 року включно». В решті постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2011 року залишено без змін (а.с. 17-18).
Недоотримані суми пенсії в розмірі 16 976,27 грн позивачу виплачено 27.07.2017, що не заперечується сторонами.
ОСОБА_1 22.06.2019 звернувся до Калуського оУПФ України в Івано-Франківській області із заявою про здійснення нарахування та виплату йому відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 2 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована йому на підставі постанови Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 15.07.2011 (а.с. 29).
ГУПФ України у Івано-Франківській області листом від 24.06.2019 за № 687/С-15 відмовлено позивачу у здійсненні розрахунку та виплати такої компенсації (а.с.30-31).
З вищевказаних заяви позивача від 22.06.2019 та листа відповідача від 24.06.2019 вбачається, що виплату позивачу недоотриманих сум пенсії проведено Державною казначейською службою України згідно Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою КМ України від 03.09.2014 № 440.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі № 300/1649/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2020 року, визнано протиправними дії ГУПФ України в Івано-Франківській області щодо відмови у здійсненні розрахунку та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі постанови Болехівського міського суду Івано-Франківської області за № 2-а-605/11 від 15.07.2011 за період з 06.01.2011 до 22.07.2011 в розмірі 16 976, 27 грн по день фактичної виплати пенсії, а саме по 27.07.2017.
Зобов`язано ГУПФ України в Івано-Франківській області здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі постанови Болехівського міського суду Івано-Франківської області за № 2-а-605/11 від 15.07.2011 за період з 06.01.2011 до 22.07.2011 в розмірі 16 976, 27 грн по день фактичної виплати пенсії, а саме по 27.07.2017 (а.с.19-24).
ОСОБА_1 10.07.2020 звернувся до відповідача із заявою по надання протоколу нарахування компенсації пенсії із детальним поясненням відповідно до рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 (а.с. 32).
Листом від 17.07.2020 ГУПФ України в Івано-Франківській області повідомлено позивача, що заборгованість на виконання постанови Болехівського міського суду Івано-Франківської області за № 2-а-605/11 від 15.07.2011 виплачена 27.07.2017 на виконання рішення Європейського суду з прав людини «Тихонова та інші проти України» від 17.11.2016. Також відповідач вказав, що компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 становить 0,00 грн, з підстав того, що УПФУ в м. Болехові не було порушено порядків та строків, передбачених Порядком погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого Постановою КМУ від 03.09.2014 №440 (а.с. 33).
Також 10.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ЮрекАудит» з запитом про здійснення розрахунку компенсації втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строку виплати пенсії в сумі 16 976,27 грн за період з 16.01.2011 по 27.07.2017 (а.с. 34-39).
Згідно висновку аудиторської довідки-розрахунку, складеного аудитором 20.07.2020 року сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати пенсії за період з 16.01.2011 по 27.07.2017 в сумі 16 976,27 грн становить 21 303,88 грн.
Аудитором розрахунок здійснено відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМ України від 21.02.2001 № 159 із застосуванням індексів споживчих цін за період з лютого 2011 року по червень 2017 року.
За змістом ч. 3 ст. 11 та ч. 1 ст. 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Законодавець у ч. 1 ст. 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в ст. 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.
Згідно ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі, з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами в указаному Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно ст. 3 цього закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ № 159 від 21.02.2001 року, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Аналіз наведених норм права вказує на те, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в національній валюті на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у даній справі - органом ПФУ) добровільно чи на виконання судового рішення.
Судом встановлено, що як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на затримку виконання відповідачем рішення суду, яким визнано неправомірними дії органу Пенсійного фонду України щодо відмови у перерахунку йому пенсії та зобов`язано здійснити виплату заборгованості з виплати пенсії, на невиконання рішення адміністративного суду, яким зобов`язано відповідача здійснити розрахунок та виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на підставі постанови суду від 15.07.2011 за період 06.01.2011 до 22.07.2011 в розмірі - 16 976,27 грн по день фактичної виплати пенсії, а саме по 27.07.2017, а також на положення ст. 625 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У відповідності до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у параграфі 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (ст. 19 ЦПК України).
Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (ст. 19 КАС України).
Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), від 05 травня 2020 року № 761/218908/16-ц (провадження № 14-5цс20), від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20).
У п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Стосовно терміну «публічно-владні управлінські функції», то зміст поняття полягає в наявності у суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.
Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.
Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28 -30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24; 25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8 -4.10), від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18;19), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункти 16;17), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21)).
Визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.
До такого висновку, аналізуючи процесуальне законодавство, яке діяло на час відкриття справи, дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 761/21/898/16-ц (провадження № 14-5цс20).
Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним (стаття 124 Конституції України, норми процесуального законодавства).
Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.
Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Отже, можна дійти висновку, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатися судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.
Цей висновок є також актуальним для розмежування юрисдикції спорів при застосуванні процесуальних кодексів, які набули чинності з 15 грудня 2017 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року в справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) зазначила, що вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
У п. 7.54, 7.55 зазначеної постанови від 09 лютого 2021 року Велика Палата Верховного Суду вказала, що Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту приросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі ст. 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.
Ураховуючи акцесорний характер визначених ст. 625 ЦК України та Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.
Верховний Суд у постанові від 28 травня 2021 року в справі № 638/1620/20 (провадження № 61-3182св21) вказав, що ураховуючи те, що спір щодо нарахування, сплати та перерахунку соціальних виплат підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України з одночасним відшкодуванням моральної шкоди також підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.
У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Звернувшись з цим позовом, позивач просить відшкодувати грошові суми, передбачені Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а саме компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, перерахованої за рішенням адміністративного суду. Заявлена вимога позивача пов`язана з бездіяльністю суб`єкта владних повноважень щодо невиконання судового рішення про виплату на його користь перерахованої пенсії.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, а тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 та від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16.
Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил предметної юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно до ч. 1 цієї ж статті судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 ЦПК України.
Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин, оскільки спір про відшкодування передбачених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, віднесено до юрисдикції адміністративного суду, рішення суду слід скасувати, а провадження у справі закрити.
При цьому позивачеві роз`яснюється право протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до Івано-Франківського апеляційного суду із заявою про направлення справи до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
Керуючись ст. 255, 256, 374, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково. 
Рішення Долинського районного суду від 05 березня 2021 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії закрити.
Роз`яснити позивачеві право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Івано-Франківського апеляційного суду із заявою про направлення справи до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 червня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк 
       В.А. Девляшевський