ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/849/20  Номер провадження 22-ц/814/901/21	Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі головуючого судді Абрамова П.С., суддів Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І., 
При секретарі Зеленській О.І.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 січня 2021 року ухваленого суддею Куцин В.М.
       у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу частково не дійсним та переведення прав покупця,- 
ВСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
       В травні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу частково не дійсним та переведення прав покупця.
       У своєму позові прохали, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 від 30.07.2013 року, в частині здійснення купівлі будинку ОСОБА_3 , скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 ; перевести права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 30.07.2013 року, за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнавши за ними право власності в рівних частках; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.07.2013 року земельної ділянки розміром 0,1000 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5310900000:50:032:0248; в частині здійснення її купівлі ОСОБА_3 , скасувавши державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 , номер запису про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1933638; перевести права та обов`язки покупця за договором від. 30.07.2013 року купівлі- продажу земельної ділянки розміром 0,1000 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5310900000:50:032:0248 за нами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнавши за нами право власності в рівних частках.
Вказували, що фактично спірний будинок та земельна ділянка були придбані за їх кошти та фактично вони є власниками , а формально оформлені на їх сина - відповідача у справі ОСОБА_3 . В даний час інший відповідач ОСОБА_4 після розірвання шлюбу їх сином ОСОБА_3 претендує на їх власність , подавши до суду позов про визнання за нею права власності на ці об`єкти. З підстав передбачених ст. 392 ЦК України просили їх позов задовольнити.
       Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28.01.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
короткого змісту вимог апеляційної скарги;
       З даним рішенням не погодилися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та оскаржили його в апеляційному порядку.
       В апеляційній скарзі прохають, скасувати рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28.01.2021 року та ухвалити нове рішення по суті спору.
узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
       У своїй скарзі зазначають, що з рішенням суду першої інстанції не погоджуються.
       Вказують, що суд відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивачем не було належним чином доведено, що спірне майно придбавалось за рахунок особистих коштів позивача ОСОБА_1 та для неї особисто.        
       Вважає, що оскільки Відповідачами були подані заяви про визнання позовних вимог, то за правилами ч.1 ст. 82 ЦПК України являється підставою для звільнення від доказування.
       Суд при вирішенні спору по справі посилаючись на ту обставину, що факт визнання відповідачами позову не може бути беззаперечним доказом, не навів обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин, які визнаються безпосередніми учасниками справи.
       Зазначає, що в матеріалах справи міститься копія свідоцтва серії НОМЕР_1 про державну реєстрацію фізичної особи підприємця ОСОБА_1 від 18.11.1997 року, що може свідчити про наявність коштів для придбання нерухомості.
Поважних причин неявки сторін в судове засідання апеляційним судом не встановлено. Перебування адвоката Яковенко Г.А. у відпустці належними доказами не підтверджено, та його неявка не є перешкодою для розгляду справи , враховуючи, що з цих підстав розгляду справи вже відкладався та сплинули встановлені законодавством процесуальні строки розгляду справи, а сторони клопотання про їх продовження не заявляли.
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
       Судом встановлено, що 30 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 купив житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Р.В. було зроблено реєстраційний запис за № 1332. Наслідком укладення договору стала державна реєстрація за ОСОБА_3 права власності на вказаний будинок (а.с. 10-11).
30 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 купив земельну ділянку розміром 0,1000 га, кадастровий номер5310900000:50:032:0248, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Р.В. було зроблено реєстраційний запис за № 1333. Наслідком укладення договору стала державна реєстрація за ОСОБА_3 права власності на вказану земельну ділянку (а.с.8,9).
Ухвалюючи рішення , суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та переведення прав та обов`язків покупця є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскаржувані позивачем договори купівлі-продажу відповідають чинному законодавству та волевиявленню сторін за договором.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно вимог частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
частиною третьою статті 215 ЦК України, передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, буде встановлено, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір підлягає визнанню недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.
Згідно ч. 2 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Отже, для визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, позивач має довести відповідними доказами визначеними у ч. 2 ст. 218 ЦК України, що саме він є стороною договору, тобто, що майно було придбано для нього та за його кошти.
   Як  вбачається із   обґрунтування   позовних вимог, матеріалів справи та пояснень сторін при укладенні спірних правочинів волевиявлення    сторін було направлено на укладення угоди купівлі продажу саме між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_3 . 
В доводах апеляційної скарги позивачі вказують, що оспорюючи договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, від 30 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Р.В., позивачі вказують про те, що вищевказані об`єкти нерухомості були придбані виключно за особисті кошти подружжя позивачів.
Визнання відповідачами того факту, що спірне житло придбавалося за кошти позивачів у справі не є підставою для визнання правочину недійсним , як вже зазначалося вище , волевиявлення сторін було направлено саме на придбання житла для відповідачів у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Матеріали справи не містять жодних доказів щодо факту наявності домовленості між позивачами та відповідачами в частині майбутнього переоформлення права власності на спірні об`єкти нерухомості саме на позивачів у справі та порушення ними цієї домовленості. 
З доводів апеляційної скарги вбачається, що оформлюючи договір купівлі продажу на сина . позивачі усвідомлювали правові наслідки своїх дій та діяли свідомо, бажаючи настання саме цих правових наслідків.
Як встановлено судом першої інстанції, позивачами після укладення договорів купівлі-продажу від 30 липня 2013 року, будучи достовірно обізнаними щодо умов цих договорів, не оспорювали їх як в цілому, так і в частині покупця, протягом тривалого часу, до часу звернення відповідачем ОСОБА_4 до суду із позовною заявою про розподіл майна подружжя., з чим вони не погоджуються та вважають що відповідач ОСОБА_6 не має права власності на спірні об`єкти нерухомості.
Надаючи оцінку доводам позивача, суд дійшов вірних висновків про відсутність умов з якими закон пов`язує удаваність угоди купівлі-продажу нерухомого майна в частині особи покупця.
Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували. 
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для зміни чи скасування рішення місцевого суду апеляційним судом не встановлено .
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції скарги компенсації не підлягають.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя                                        П.С. Абрамов
Судді                                                        С.М. Бондаревська
                                                               Л.І. Пилипчук