Постанова
Іменем України
 
02 червня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 372/1075/19
провадження № 61-5151св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора,
особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цирулевської Марини Володимирівни на постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посилаючись на те, що 20 серпня 2014 року відповідач як спадкоємець за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 отримала свідоцтво на право на спадщину, яка складалася із земельної ділянки площею 3,384 га, кадастровий номер 3223182000:05:004:0005, розташованої на території Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, цільове призначення якої - для ведення селянського (фермерського) господарства. Однак ОСОБА_2 не мала права на спадкування спірної земельної ділянки в цілому, оскільки ця земля належала їй та іншим членам Фермерського господарства «Бджолине» (далі - ФГ «Бджолине») на праві спільної сумісної власності. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним вищевказане свідоцтво про право на спадщину.
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2019 року у складі судді Зінченко О. М. позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20 серпня 2014 року Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою, зареєстроване за № 2-2449, спадкова справа № 163/2009, згідно з яким ОСОБА_2 успадкувала земельну ділянку площею 3,384 га, кадастровий номер 3223182000:05:004:0005, розташовану на території Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, цільове призначення якої - для ведення селянського (фермерського ) господарства.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що оскільки спірна земельна ділянка належала усім членам ФГ «Бджолине» на праві спільної сумісної власності, то сам по собі факт державної реєстрації цієї ділянки за ОСОБА_4 як титульним власником та отримання ним державного акта на землю не означає, що земельна ділянка належала на праві приватної власності виключно ОСОБА_4 та в подальшому могла бути успадкована в цілому відповідачем. 
 
У листопаді 2019 року особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що рішенням місцевого суду вирішено питання про її права та обов`язки, оскільки згідно з укладеним з ОСОБА_2 договором купівлі-продажу від 11 жовтня 2014 року вона є новим власником спірної земельної ділянки, яка належала продавцю на підставі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом. При цьому наразі ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до неї про витребування вказаного майна, в якому посилається на ухвалене в цій справі рішення суду першої інстанції. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов залишено без задоволення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірна земельна ділянка, яка належала члену ФГ «Бджолине» ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності не входить до складу майна господарства та не належить на праві спільної сумісної власності всім його членам. Статут ФГ «Бджолине», установчий договір про діяльність ФГ «Бджолине», а також Закон України «Про фермерське господарство» не ототожнюють землі господарства і майно господарства, а відокремлюють їх, вказуючи, що земля господарства може бути включена до його майна, а не є складовою частиною майна господарства. Право розпорядження земельними ділянками, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності, закріплено статтею 14 Закону України «Про фермерське господарство», якою визначено (в тому числі), що члени фермерського господарства відповідно до закону мають право продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Після смерті члена ФГ «Бджолине» ОСОБА_4 його право особистої приватної власності на спірну земельну ділянку перейшло до спадкоємця ОСОБА_2 за загальними правилами спадкування. Саме таких висновків щодо правового статусу земельних ділянок членів фермерського господарства та права останнього щодо них дійшов Верховний Суд у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 372/4516/15-ц (провадження                № 61-1892св18) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивача права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, а тому висновок суду першої інстанції про порушення прав ОСОБА_1 і необхідність їх відновлення шляхом задоволення позову не ґрунтується на законі.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У березні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Цирулевська М. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2019 року залишити в силі.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), представник заявника зазначила, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 760/3300/17 та від 31 жовтня 2019 року у справі № 639/3593/17. Крім того, правова конструкція статей 12, 19, 20 Закону України «Про фермерське господарство» і статей 31, 78, 86, 89, 90 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) не свідчить про наявність підстав для висновку, що до майна фермерського господарства, яке належить усім членам господарства на праві спільної сумісної власності може бути віднесено земельну ділянку, набуту фермерським господарством у власність як юридичною особою в порядку, передбаченому статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» із земель державної або комунальної власності чи в інший спосіб, визначений законом, а не земельну ділянку, яка є об`єктом права особистої приватної власності члена господарства. Тому необхідно відступити від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 372/4515/15-ц, оскільки він суперечить приписам частини першої, пункту «б» частини другої статті 89 ЗК України.
 
У травні 2020 року представник  ОСОБА_3  - адвокат Кириченко Л. О. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Обухівського районного суду Київської області.
 
14 квітня 2020 року справа № 372/1075/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_4 (чоловік відповідача), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був членом утвореного у грудні 2003 року ФГ «Бджолине».
 
Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 018265, виданим 25 листопада 2004 року Обухівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження цієї ж адміністрації від 15 жовтня 2004 року № 643, підтверджується, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 3,384 га, кадастровий номер 3223182000:05:004:0005, розташована на території Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, цільове призначення якої - для ведення селянського (фермерського ) господарства.
 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 20 серпня 2014 року Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою, вищевказана земельна ділянка після смерті ОСОБА_4 була успадкована ОСОБА_2 .
 
Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (частина перша статті 2 Закону України «Про фермерське господарство»).
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, чинній на час видачі ОСОБА_4 державного акта на право власності на спірну земельну ділянку) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство діє на основі Статуту. У Статуті зазначаються найменування  господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України. 
 
Частиною першою статті 12 Закону України «Про фермерське господарство», частиною першою статті 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
 
До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської  діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу(стаття 19 Закону України «Про фермерське господарство»). 
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 20 Закону України «Про фермерське господарство» майно фермерського господарства належить йому на праві власності. У власності фермерського господарства може перебувати будь-яке майно, в тому числі земельні ділянки, житлові будинки, господарські будівлі і споруди, засоби виробництва тощо, яке необхідне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і набуття якого у власність не заборонено законом.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
 
Згідно зі статтею 86 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на землю можуть бути громадяни та юридичні особи. Суб`єктами права спільної власності на земельні ділянки територіальних громад можуть бути районні та обласні ради. Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю. 
 
До державного акта на право власності на земельну ділянку, що видається товариствам всіх видів або співвласникам, обов`язково додається затверджений список членів даного товариства або співвласників (пункт 2.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43).
 
Відповідно до статті 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
 
Згідно зі статтею 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену сільськогосподарську продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. 
 
Апеляційним судом також встановлено, що пунктами 5.1 статуту ФГ «Бджолине» і установчого договору про діяльність ФГ «Бджолине» передбачено, що землі господарства складаються із земельних ділянок, одержаних членами господарства у власність для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно з державним актом на право власності на земельні ділянки, в тому числі серії ЯБ № 018265 щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3223182000:05:004:0005.
 
Статут ФГ «Бджолине», установчий договір про діяльність ФГ «Бджолине», а також Закон України «Про фермерське господарство», не ототожнюють землі господарства і майно господарства, а відокремлюють їх, вказуючи, що земля господарства може бути включена до його майна, а не є складовою частиною майна господарства.
 
Правова конструкція положень статей 12, 19, 20 Закону України «Про фермерське господарство», а також положень статей 31, 78, 86, 89, 90 ЗК України дає підстави вважати, що до майна фермерського господарства, яке належить усім членам господарства на праві спільної сумісної власності, може бути віднесено земельну ділянку набуту фермерським господарством у власність, як юридичною особою в порядку, передбаченому статтею 7 вказаного Закону, із земель державної або комунальної власності, або у інший спосіб, передбачений законом, а не земельну ділянку яка є об`єктом права особистої приватної власності члена господарства. Такі земельні ділянки господарство може використовувати у своїй діяльності та здійснювати лише право володіння і користування цією землею (частина друга статті 12 Закону України «Про фермерське господарство»), не маючи права розпоряджатися нею (частина перша статті 78 ЗК України), що є обов`язковою складовою змісту права власності на землю.
 
Право розпорядження земельними ділянками, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності закріплено статтею 14 Закону України «Про фермерське господарство», якою визначено (в тому числі), що члени фермерського господарства відповідно до закону мають право продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.
 
Саме таких висновків щодо правового статусу земельних ділянок членів ФГ «Бджолине» та відсутності в них права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку дійшов Верховний Суд в постанові від 14 березня 2018 року у справі № 372/4516/15-ц (провадження № 61-1892св18) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, а також - в постанові від 24 вересня 2020 року у справі № 372/3161/18 (провадження № 61-86св20) за позовом ОСОБА_6 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області, державного підприємства «Сетам», ОСОБА_7 про визнання недійсними результатів електронних торгів з реалізації земельної ділянки.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що земельна ділянка, яка належала члену фермерського господарства ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, не входила до складу майна господарства, і матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності у позивача як члена ФГ «Бджолине» чи як фізичної особи права спільної сумісної власності на спірну ділянку, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
При цьому апеляційний суд правильно виходив з того, що саме по собі використання земельної ділянки для цілей фермерського господарства та передання її останньому не змінює правового статусу спірної землі з приватної на спільну сумісну чи спільну часткову власність.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин мали бути застосовані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19 березня 2018 року у справі № 760/3300/17 (провадження № 61-9673св18) та від 31 жовтня 2019 року у справі № 639/3593/17 (провадження № 61-43462св18), не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Стаття 362 ЦПК України визначає, що у разі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, про що постановляє ухвалу.
 
В постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 760/3300/17 (провадження № 61-9673св18) зазначено, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом майна померлого, у той час як особа, яка подала апеляційну скаргу, не відноситься до кола спадкоємців і не має права на частку у спадковому майні, що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, яке набрало законної сили. Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуваним судовим рішенням не було вирішено питання про права, свободи, інтереси та обов`язки особи, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, у зв`язку з чим правильно закрив апеляційне провадження на підставі статті 362 ЦПК України. 
 
В постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 639/3593/17 (провадження № 61-43462св18) вказано, що позивач за зустрічним позовом просив стягнути з відповідача штрафні санкції за договором комісії. Отже, предметом розгляду даної справи було виконання зобов`язання, що виникло з договору комісії від 16 січня 2007 року. В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, посилається на те, що оскаржуване судове рішення порушує її права та інтереси як власника домоволодіння та земельної ділянки, що були придбані нею на електронних торгах. Разом з тим, рішення суду першої інстанції не стосується безпосередньо прав, інтересів та обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу, оскільки судом не розглянуто й не вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення була заявник. Також рішення місцевого суду не містить відповідних суджень і не впливає на права та обов`язки апелянта у відповідних правовідносинах. Отже апеляційний суд обґрунтовано закрив апеляційне провадження на підставі статті 362 ЦПК України, оскільки предметом розгляду даної справи було виконання зобов`язання, що виникло з договору комісії, а тому оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалися питання про права, свободи, інтереси та обов`язки заявника як власника домоволодіння.
 
Разом з тим у справі, яка переглядається, встановлено, що згідно з укладеним з ОСОБА_2 договором купівлі-продажу від 11 жовтня 2014 року ОСОБА_3 є новим власником спірної земельної ділянки, яка належала продавцю на підставі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом. При цьому, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування вказаного майна, в якому посилалася на ухвалене у цій справі рішення суду першої інстанції. Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для закриття апеляційного провадження за статтею 362 ЦПК України, оскільки в цій справі оскаржуване рішення місцевого суду впливає на права та обов`язки особи, яка подала апеляційну скаргу.
 
Отже, обставини, встановлені судами у справах № 760/3300/17 та № 639/3593/17, на судові рішення в яких посилалася заявник в касаційній скарзі, та обставини цієї справи є різними, а тому відсутні підстави для висновку, що в оскаржуваному судовому рішенні в цій справі суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у згаданих постановах Верховного Суду. 
 
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.
 
Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від вищенаведеного висновку щодо правового статусу земельних ділянок членів ФГ «Бджолине» та відсутності в них права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, викладеного в постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 372/4516/15-ц (провадження № 61-1892св18), оскільки, з урахуванням встановлених в цій справі обставин, не встановлено неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права. Крім того, висновок щодо правового статусу земельних ділянок членів ФГ «Бджолине» та відсутності в них права спільної сумісної власності на спірні ділянки також знайшов своє підтвердження в постанові Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 372/3161/18 (провадження № 61-86св20).  
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цирулевської Марини Володимирівни залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	С. Ю. Мартєв  	
 	В. А. Стрільчук