Постанова  
Іменем України
17 березня 2021 року
м. Київ
справа № 202/28808/13-ц
провадження № 61-5258св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді 
Слюсар Л. П., від 05 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., від 18 лютого 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2013 року акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду із позовом до акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - АТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 466 193, 80 доларів США.
Позовна заява мотивована тим, що 12 листопада 2007 року між 
закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № NKKCGM00000054 за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 247 977, 54 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 10, 8 % та кінцевим терміном 12 листопада 2027 року.
Кредитні зобов`язання були забезпечені порукою:
-          ОСОБА_2 згідно договору поруки № 1, укладеного 
12 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та 
ОСОБА_2 , за умовами якого поручитель поручився перед Банком за виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за кредитним договором № NKKCGM00000054 від 12 листопада 2007 року в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків;
-         АТ «Акцент-Банк» згідно договору поруки № 167, укладеного 
20 жовтня 2010 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є 
АТ КБ «ПриватБанк», предметом якого є надання поруки поручителем перед Банком за виконання  ОСОБА_1 своїх обов`язків за кредитним договором № NKKCGM00000054 від 12 листопада 
2007 року. При цьому, розмір відповідальності АТ «Акцент-Банк» перед кредитором визначено в сумі 10 000 грн.
Заборгованість ОСОБА_1 перед Банком за кредитним договором станом на 27 червня 2013 року становить 467 445, 36 доларів США, в тому числі: заборгованість по кредиту - 205 239, 08 доларів США, заборгованість по процентам - 97 800, 74 доларів США, комісія - 14 416, 29 доларів США та пеня - 149 989, 25 доларів США,
Посилаючись на те, що позичальник зобов`язання за кредитним договором не виконав, а поручителі взяли на себе зобов`язання відповідати перед кредитором як солідарні боржники, АТ КБ «ПриватБанк», просило суд стягнути солідарно із  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість по кредитному договору у розмірі 466 193, 80 доларів США, а із  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та АТ «Акцент-Банк» 10 000 грн.
Інформація про рух справи у суді першої інстанції
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 09 серпня 2013 року, у складі судді Зосименко С. Г., позовні вимоги 
АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. 
Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № NKKCGM00000054 
від 12 листопада 2007 року у сумі 466 193, 80 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України (далі - НБУ) становить 3 726 290, 76 грн, яка складається з 203 987,5 2 доларів США - заборгованість за кредитом; 
97 800, 74 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14 416, 29 доларів США -комісія; 149 989, 25 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Стягнуто з 
АТ «Акцент-Банк» на користь АТ КБ «ПриватБанк»10 000 грн.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2019 року заочне рішення цього ж суду від 09 серпня 2013 року скасовано, а справу призначено до судового розгляду в загальному порядку.
Короткий зміст оскаржених судових рішень
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 05 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, в задоволенні позову 
АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що пред`явлена до стягнення Банком з відповідачів заборгованість складається із заборгованості по кредиту та штрафним санкціям, яка були повністю стягнута в справі № 2-4090/2010, яке набрало законної сили, та заборгованості по процентам за користування кредитом, комісії та пені, нарахованим після дострокового стягнення тіла кредиту за межами строку позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
В березні 2020 року засобами поштового зв`язку представник 
АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Крапівцева О. О. подала касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 05 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з місцевого суду. 
У травні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій, які ухвалюючи оскаржені судові рішення застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-35цс15.
Заявник вважає, що суди здійснили формальний розгляд справи, посилаючись на обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2011 року по справі № 2-4090/2010, яке було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2011 року.
Стверджує, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки періодам стягнення заборгованості за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2010 року по справі № 2-4090/2010 та позовним вимогам, з якими Банк звернувся у цій справі в липні 2013 року. Вважає, що при посиланні судів першої та апеляційної інстанцій на рішення, ухвалені у справі № 2-4090/2010 суди мали витребувати її матеріали для огляду в судовому засіданні, а не лише враховувати беззаперечно доводи відповідачів. Також звертає увагу касаційного суду, що АТ «Акцент-Банк» не було стороною по справі № 2-4090/2010, а вимога Банку про стягнення заборгованості з АТ «Акцент-Банк», як поручителя залишилася не розглянутою, оскільки жодним чином не відображена в оскаржених судових рішеннях.
Крім того, вважає, що суд апеляційної інстанції не забезпечив можливість представнику позивача брати участь в розгляді справи в режимі відеоконференції чим позбавив права на участь в судовому засіданні.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У травні 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 
2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 
2020 року залишити без змін.
Іншими учасниками справи відзив на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 
2010 року в справі №2-4090/2010 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов Банку задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № NKKCGM00000054 від 12 листопада 2007 року у розмірі 1 921 111, 37 грн, яка складається із заборгованості по кредиту - 202 970, 41 доларів США; заборгованості по процентам - 2 315, 16 доларів США; заборгованості по простроченому кредиту - 2 271, 36 доларів США; заборгованості по комісії - 284, 21 доларів США; заборгованості по простроченій комісії - 
2 353, 68 доларів США; пені - 6 407, 49 доларів США, а усього 
240 066, 90 доларів США.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 
2013 року, з урахуванням змін внесених рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2013 року в справі № 1423/17047/2012 за позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позовні вимоги Банку задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKKCGM00000054 від 12 листопада 2007 року в розмірі 346 975, 73 доларів США, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 і машино-місце №  НОМЕР_1 , які належать на праві власності ОСОБА_2 , початкова ціна нерухомого майна встановлюється на рівні, не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Згідно розрахунку Банку, станом на 27 червня 2013 року заборгованість позичальника за кредитним договором № NKKCGM00000054 
від 12 листопада 2007 року становить 467 445, 36 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту - 205 239, 08 доларів США; заборгованість по процентам - 97 800, 74 доларів США; заборгованість по комісії - 14 416, 29 доларів США; пеня - 149 989, 25 доларів США.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, а також якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості станом на 17 лютого 2010 року
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.
Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.
У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Звертаючись до суду з цим позовом Банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2  заборгованість за кредитним договором № NKKCGM00000054 від 12 листопада 2007 року, що утворилася станом на 27 червня 2013 року в загальному розмірі 467 445, 36 доларів США, в тому числі: заборгованість по кредиту - 205 239, 08 доларів США, заборгованість по процентам - 97 800, 74 доларів США, комісія - 14 416, 29 доларів США та пеня - 149 989, 25 доларів США.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 
2010 року, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2011 року, у справі № 2-4090/2010 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про стягнення заборгованості за кредитним договором № NKKCGM00000054 від 12 листопада 2007 року, вирішено позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості, яка виникла станом на 17 лютого 
2010 року, у тому числі заборгованості по кредиту в розмірі 
205 241, 77 доларів США.
Таким чином, вже існує судове рішення, яке набрало законної сили, у справі № 2-4090/2010 за результатами вирішення вимог Банку про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № NKKCGM00000054 від 12 листопада 2007 року, яка утворилася станом 
на 17 лютого 2010 року.
Розмір заборгованості по кредиту за період із лютого 2010 року по червень 2013 року зменшився на 2, 69 доларів США (205 241, 77 доларів США - 205 239, 08 доларів США) за рахунок відповідного погашення 16 листопада 2011 року.
Враховуючи, що в справі № 2-4090/2010 вже вирішені позовні вимоги банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка утворилася станом на 17 лютого 2010 року, наявні підстави для закриття провадження по справі у вказаній частині на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, що не було враховано судами під час ухвалення оскаржених судових рішень.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 214/9217/15-ц (провадження № 61-5062cв19).
Щодо стягнення заборгованості за договором після закінчення строку кредитування
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.
В пункті 2.3.3 кредитного договору його сторони погодили, що у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору Банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно статей 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов`язань строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію й проценти за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.
06 жовтня 2009 року Банк направив позичальнику та поручителю вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором та вказав, що строк користування кредитом скорочено до 10 жовтня 
2009 року, тобто вказаною вимогою Банк змінив строк дії кредитного договору.
Встановивши, що строк дії кредитного договору № NKKCGM00000054 
від 12 листопада 2007 року закінчився 10 жовтня 2009 року, матеріали справи не містять доказів про те, що дію кредитного договору було продовжено, а Банк наділений правом нараховувати передбачені договором проценти та штрафні санкції лише в межах строку кредитування, висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про безпідставність вимог Банку щодо стягнення процентів та пені, нарахованих поза межами строку кредитування, є обґрунтованими.
Крім того, умовами укладеного між Банком та ОСОБА_1 кредитного договору не визначено обов`язку позичальника щодо сплати комісії, в тому числі її розмір, порядок нарахування та оплати.
Оскільки суди дійшли висновку про відсутність підстав для стягнення на користь Банку заборгованості за кредитним договором з позичальника ОСОБА_1 , то відсутні і підстави для покладення відповідальності на поручителів -  ОСОБА_2 та АТ «А-Банк».
За встановлених судами обставин відсутні підстави для застосування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-35цс15, суть якого зводиться до того, що у випадку, якщо зобов`язання забезпечується кількома поручителями, які надали поруку за різними договорами поруки, то останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором.
Посилання судів на висновки, викладені в рішенні Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2011 року по справі № 2-4090/2010, яке в подальшому було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2011 року в силу вимог частини другої статті 410 ЦПК України не може бути підставою для скасування оскаржених судових рішень, з огляду на те, що зазначеною ухвалою касаційного суду було залишено в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2010 року, яке має преюдиційне значення для АТ КБ «ПриватБанк» та яким вирішено позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором № NKKCGM00000054 
від 12 листопада 2007 року, яка утворилася станом на 17 лютого 2010 року.
Колегія суддів погоджується із висновками судів щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення із АТ «А-Банк» заборгованості в сумі 10 000 грн. Позивачем не конкретизовано з чого складається вказана заборгованість та за який період вона нарахована.
Підлягають відхиленню також доводи касаційної скарги про порушення права позивача, брати участь у розгляді його апеляційної скарги, оскільки із матеріалів справи вбачається, що попри ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2020 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, представник Банку Закуренко Т. М. приймала участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 04 лютого 2020 року 
(т.1 а.с. 252-253), була під розписку повідомлена про розгляд справи 
18 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 254), 13 лютого 2020 року ознайомилась з матеріалами справи, однак в судове засідання 18 лютого 2020 року, за результатами якого було прийнято оскаржену постанову апеляційного суду, представник позивача не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, що в силу вимог статті 372 ЦПК України не може бути підставою для відкладення розгляду справи.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
За змістом частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але в частині вирішенням вимог про стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, що утворилася станом на 
17 лютого 2010 року, порушено норми процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в зазначеній частині із закриттям провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
В іншій частині оскаржені судові рішення необхідно залишити без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
 
Керуючись статтями 141, 255, 400, 409, 410, 412, 414, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 05 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду
від 18 лютого 2020 року в частині позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про солідарне стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № NKKCGM00000054 
від 12 листопада 2007 року, яка утворилася станом на 17 лютого 2010 року скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити.
В іншій частині рішення Індустріального районного суду 
м. Дніпропетровська від 05 листопада 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович