П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/11780/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Ганна Валеріївна   
Суддя-доповідач -  Іваненко Т.В.   
01 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Іваненко Т.В. 
суддів:  Граб Л.С.  Сторчака В. Ю. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Черняк А.В., 
представників сторін, 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
фізична  особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області № Ф-2662-52 від 12 березня 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що нею було помилково сформовано та зафіксовано у поданому звіті від 08 лютого 2020 року суму нарахованого до сплати ЄСВ за 2019 рік в розмірі 11016,72 грн, так як позивачка є інвалідом третьої групи та отримує пенсію по інвалідності,  то не має обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок. Крім того, позивачка будь-яких договорів з відповідачем про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладала.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування  доводів апеляційної скарги скаржник посилається на факт самостійного нарахування позивачкою зобов`язання зі сплати єдиного внеску шляхом подання Звіту як фізичної особи - підприємця в розмірі 11016,72 грн. Вважає, що вказана сума є узгодженим податковим зобов`язанням, яке не сплачено, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області № Ф-2662-52 від 12 березня 2020 року є законною. 

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.
Представник позивача заперечив щодо задоволення апеляційної скарги  та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи  встановлено, що 28 листопада 2003 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З 01 грудня 2003 року перебуває на обліку в органах Головного управління Державної податкової служби України, та є платником єдиного податку, 2 група.
Позивачка є особою з інвалідністю третьої групи, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_1 від 28.07.2000 року та  отримує пенсію по інвалідності.

08 лютого 2020 року ФОП ОСОБА_1 було подано до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску Форма № Д5 (річна) за 2019 рік, в якому було визначено зобов`язання по внескам в розмірі 11016,72 грн.
Згідно квитанції № 2 від 10.02.2020 року  поданий звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску Форма № Д5 (річна) за 2019 рік прийнято, реєстраційний № 10176804.
В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що нею помилково було сформовано та зафіксовано у поданому Звіті від 08.02.2020 року суму нарахованого до сплати ЄСВ в розмірі 11 016,72 грн. 
Виявивши помилку, 29.05.2020 року позивачкою подано заяву до ГУ ДПС у Житомирській області, в якій вона просила визнати недійсним (помилково поданим) звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску № 10176804 від 10.02.2020 року, в зв`язку із тим, що вона звільнена від сплати єдиного соціального внеску.
Листом від 11.06.2020 року № 6337/14/06-30-33-01-37 Головне управління ДПС у Житомирській області повідомило, що так як позивачем самостійно сформований та поданий до органів ГУ ДПС Звіт 08.02.2020 р. № 10176804 за 2019 рік, тип форми «початкова», яким ФОП ОСОБА_1 самостійно визначила собі зобов`язання зі сплати єдиного внеску за 2019 рік у розмірі 11016,72 грн та який станом на 11.06.2020 р. перебуває в статусі «Повністю введена. Звіт оброблено ПФУ» і вважається чинним, то відповідно до картки особового рахунку автоматизованої інформаційної системи, станом на 11.06.2020 року по особовому рахунку зі сплати єдиного внеску за 2019 рік (згідно поданого Звіту), враховуючи переплату на 01.01.2020 р. на суму 72,32 грн, рахується заборгованість (недоїмка) по сплаті самостійно визначених зобов`язань з єдиного внеску в розмірі 10944,40 грн.
Крім того, відповідач у вищевказаному листі зазначив, що суми самостійного визначення бази нарахування єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування, і є пенсіонерами за віком або особами з інвалідністю, підлягають сплаті на загальних підставах та не підлягають скасуванню. Позивач, як фізична особа-підприємець не звільняєтесь від обов`язку, щодо сплати єдиного внеску за 2019 рік та є відповідальним за несплату єдиного внеску.

16.07.2020 року відповідачем було вручено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2662-52 від 12.03.2020 року, що підтверджується поданим позивачем корінцем з відміткою про вручення.
Вважаючи, що дана вимога є протиправною та підлягає скасуванню, ОСОБА_1 оскаржила її до суду. 
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачка є особою з інвалідністю, отримує відповідну соціальну допомогу, а відтак звільнена від сплати єдиного внеску в силу вимог ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI, а договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладався, ФОП ОСОБА_1 не має обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а відтак позов підлягає задоволенню. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI (далі Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з частиною 4 статті 4 Закону №2464-VI, особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої статті четвертої, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Аналогічні за змістом положення відображені у пункті 4 Розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженій наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 року, та у пункті 3 Розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №435 від 14.04.2015 року.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що необхідними умовами для застосування положень частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI є отримання особою статусу пенсіонера чи встановлення такій особі інвалідності, а також отримання нею відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. Єдиною підставою, за наявності якої вказані положення не підлягають застосуванню, це добровільна згода особи на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 12 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особи, які досягли 16-річного віку та не належать до кола осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до статті 11 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють на території України, громадяни України, які постійно проживають або працюють за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, мають право на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Зазначені особи можуть брати добровільну участь у солідарній системі або в накопичувальній системі пенсійного страхування, або одночасно в обох системах відповідно до укладеного договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) згідно із Законом №2464-VI.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №2464-VI, платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, є, зокрема, особи, які досягли 16-річного віку та не перебувають у трудових відносинах з роботодавцями, визначеними пунктом 1 частини першої статті 4, та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють в Україні, громадяни України, які працюють або постійно проживають за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 10 Закону №2464-VI, особи, зазначені в частині першій цієї статті, беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування протягом строку, визначеного в договорі про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, але не менше одного року (крім договорів про одноразову сплату).
Особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Орган доходів і зборів, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості.
З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, особи, які не підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, можуть брати добровільну участь у солідарній системі або в накопичувальній системі пенсійного страхування, або одночасно в обох системах. У такому разі вони подають до органу доходів та зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною 3 Розділу III Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №435 від 14.04.2015, визначено, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, та члени фермерського господарства звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Звіт зазначеними особами не подається. У разі самостійного визначення бази нарахування єдиного внеску фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, члени фермерських господарств, які отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу, формують та подають до органів доходів і зборів Звіт самі за себе відповідно до пунктів 10, 11 розділу IV цього Порядку один раз на рік у терміни, визначені пунктами 2, 5 цього розділу. Звітним періодом є календарний рік.
Отже, добровільна сплата єдиного внеску здійснюється за умови укладення такою особою з органом доходів і зборів договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, ФОП ОСОБА_1  не укладала договір з контролюючим органом на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Крім того позивачка є особою з інвалідністю, отримує пенсію, а відтак звільнена від сплати єдиного внеску в силу вимог ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI, при цьому договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не укладала.
Тож, у ФОП ОСОБА_1 1 не має обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Варто зауважити, що вимога у цій справі сформована відповідно до статті 25 Закону №2464-VI, якою вимагається сплатити недоїмку з Єдиного соціального внеску.
Відповідно до частин другої - четвертої статті 25 Закону №2464-VI, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Згідно з підпунктом 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до підпунктів 14.1.153 і 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу; податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Отже, податкова вимога і вимога про сплату недоїмки з ЄСВ не є тотожними документами, підстави їх формування є різними. Більш того, відповідно до пункту 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює, зокрема, питання погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій. Тобто спеціальним законом у цих правовідносинах є саме Закон №2464-VI.
Подання позивачем звіту фізичної особи-підприємця не є самостійним визначенням грошових зобов`язань в розумінні пункту 57.1 статті 57 ПК України, відповідно, ці суми неможливо ототожнити з узгодженими грошовими зобов`язаннями, а тому несплата сум, зазначених у них, не свідчить про виникнення податкового боргу.
Тому, з фактом подання звіту ЄСВ не виникає обов`язок здійснювати його сплату, відповідно, несплата цих сум не призводить до виникнення недоїмки.
Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, що наведений у постанові від 11.02.2020 року у справі №240/4809/19.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка  на підставі положень частини 4 статті 4 Закону №2464-VI звільнена від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки в даному випадку у неї існували передбачені законом пільги (звільнення) зі сплати єдиного внеску, тому звіт про суми нарахованого єдиного соціального внеску за 2019 рік подано нею помилково і таке подання не призводить до виникнення недоїмки.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскаржувану вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 12.03.2020 року №Ф-2662-52 не можна вважати правомірною, що є підставою для її скасування.

Відповідно частин 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстави для його скасування відсутні. 

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   06 квітня 2021 року.

Головуючий	 	 	Іваненко Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Сторчак В. Ю.