ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2021 року                                                                      Справа №906/1042/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Савченко Г.І. ,  суддя Крейбух О.Г. 

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Павлюка Миколи Васильовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 28.12.2020 р. у справі №906/1042/20 (суддя Тимошенко О.М., повний текст рішення складено 04.01.2021)

за позовом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області 
до Фізичної особи-підприємця Павлюка Миколи Васильовича 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства "Європейський Страховий Союз"

про стягнення 90 683,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 28.12.2020р. у справі №906/1042/20 позов Головного управління Національної поліції в Миколаївській області задоволено частково, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Павлюка Миколи Васильовича на користь Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - 22 518,68 грн майнової шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою, 521,97 грн судового збору, в задоволенні позову в частині стягнення 68 164,85 грн відмовлено.
          
          Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не дослідив Акт від 25.02.2016 року №18/31-16/1 приймання - передачі майна, що передається зі сфери управління МВС України до сфери управління Національної поліції України, зокрема пункт 487 за змістом якого значиться: "Первісна вартість автомобіля марки ВАЗ модель 21074 державний номерний знак НОМЕР_1 складає 46 000,00 грн, ступінь зносу автомобіля 63,75%, що складає 29 325,00 грн, залишкова вартість 166 75,00 грн".
Апелянт вважає, що висновки судової автотоварознавчої експертизи №17-1137 від 07.02.2018р. ґрунтуються на заздалегідь суперечливих відомостях, які містяться в додатках до автотоварознавчої експертизи.
Суд першої інстанції не зазначив які саме норми статті та саме якого закону(нів) є суперечливими в частині визначення особи, яка відповідає за шкоду.
Скаржник зазначає, що 22.03.2016р., тобто в день скоєння ДТП, водієм ОСОБА_1 були надані документи, зокрема свідоцтво про реєстрацію ТЗ, страховий поліс та трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та ФОП Павлюком М. В., які в подальшому стали предметом дослідження у кримінальній справі №477/1449/17.
Відтак, виходячи зі змісту вище вказаних документів, Головне управління Національної поліції в Миколаївській області мало усі відомості відносно водія автомобіля ОСОБА_1 та власника автомобіля Павлюка М. В. , а також існування між ними трудових відносин в момент дорожньо-транспортної пригоди.
Скаржник вважає, що дорожньо-транспортна пригода сталася 22 березня 2016 року, провадження у кримінальній справі №477/1449/17 було відкрито 27 липня 2017 року, саме з цього часу Головне управління Національної поліції в Миколаївській області чітко знало і усвідомлювало момент порушення свого права, початок перебігу та закінчення строків щодо звернення за захистом порушеного права та суб`єктний склад осіб, відповідальних за відновлення порушеного права позивача. Таким чином, Позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, будь - яких заяв чи клопотань про поновлення процесуального строку на звернення з позовом до суду не подавав та не заявляв.
Враховуючи вище викладене, апелянт вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 28 грудня 2020 року у справі №906/1042/20 підлягає скасуванню.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2021р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Павлюка Миколи Васильовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 28.12.2020 р. у справі №906/1042/20 залишено без руху. Запропоновано Павлюку М..В. усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: подати докази сплати судового збору в сумі 2 371 грн протягом 10 днів з дня вручення цієї ухвали. Роз`яснено Павлюку М..В. , що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.
05.04.2021 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява до якої долучено докази сплати судового збору в сумі 2 371 грн.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2021 поновлено строк на подання апеляційної скарги, відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Павлюка Миколи Васильовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 28.12.2020р. у справі №906/1042/20, зупинено дію рішення Господарського суду Житомирської області від 28.12.2020р. у справі №906/1042/20, запропоновано позивачу надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання скаржнику в порядку частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України. запропоновано третім особам надати до відділу канцелярії та документообігу суду письмові пояснення по суті спору з доказами їх надсилання скаржнику в порядку частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.
02.06.2021 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Згідно з частиною 13 статті 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У ході апеляційного розгляду даної справи Північно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, розглянувши в письмовому провадженні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16.05.18 у справі №477/1449/17  визнано винним громадянина ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, за те, що він 22.03.2016 керуючи автомобілем МАН, номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись по автодорозі М-14 порушив правила дорожнього руху, в зв`язку з чим допустив контактування з легковим автомобілем ВАЗ 210740, номерний знак НОМЕР_1 , в результаті чого автомобіль ВАЗ отримав механічні ушкодження (а.с.141).
Автомобіль ВАЗ належить позивачу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.17).
Автомобіль МАН належить на праві власності громадянину Павлюку Миколі Васильовчиу , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.25).
Рішенням Жовтневого районного суду від 08.01.2020 у справі №477/2450/19 за участю Головного управління національної поліції у Миколаївській області, ОСОБА_1 , ПрАТ "Євпропейський страховий союз", Павлюка М.В. встановлено, що під час  вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 керуючи належним Павлюку М.В. автомобілем перебував у трудових стосунках з ФОП Павлюком С.В. (а.с.14).
Висновком судової автотоварознавчої експертизи №17-1137 від 07.02.2018, яка проведена Одеським НДІ судових експертиз МЮ України, яка призначалась судом у межах вказаного кримінального провадження, визначено, що: ринкова вартість автомобіля ВАЗ до моменту ДТП становила 72518,68 грн; вартість відновлюваного ремонту становить 90683,53 грн; автомобіль є конструктивно загиблим, оскільки відновлювана вартість перевищує ринкову, але автомобіль не є фізично знищеним (а.с.82).
28.08.2020 Позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Павлюка Миколи Васильовича про стягнення на його користь 90 683,53 грн. завданої шкоди внаслідок дорожньо-транспортної (ДТП) з вини водія, який керував належним відповідачу автомобілем на підставі трудового договору, в результаті чого пошкоджено належний позивачу автомобіль. 
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 14.09.20 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №906/1042/20  за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача  - ОСОБА_1 та Приватне акціонерне товариство "Європейський Страховий Союз".
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 16.10.2020 суд вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників та призначено розгляд справи на 29.10.2020.
Розглянувши позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в розмірі 22 518,68 грн. Вимога про стягнення 68 164,85 грн не підлягає задоволенню.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ринкова вартість автомобіля ВАЗ до моменту ДТП становила 72 518,68 грн, розмір заявленої позивачем у позові шкоди становить 90 683,53 грн, однак розмір шкоди, яка завдана майну не може бути більшою від вартості цього майна до його пошкодження.
Під час розгляду кримінальної справи №477/1449/17 Жоатневий районний суд розглядав декілька цивільних позовів, в тому числі і до ОСОБА_1 , оскільки вказаний вирок суду в частині стягнення з ПрАТ "Євпропейський страховий союз" на користь позивача 50 тис. грн не скасований та є таким, що набрав законної сили і може бути пред`явлений до виконання, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 50 тис. грн на відшкодування шкоди є безпідставними.
А тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 68 164,85 грн не підлягають задоволенню, таким чином із загального розміру шкоди, яка завдана позивачу, невідшкодованою залишається 22 518,68 грн, яка підлягає відшкодуванню відповідачем відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з частиною 2   статті 11 Цивільного кодексу України   підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені   статтею 1166 Цивільного кодексу України, частиною першою якої встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини 2 статті   1166   статтею   1166 Цивільного кодексу України   особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.
Для настання відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, г) вина.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Згідно з частиною 1   статті 1172 Цивільного кодексу України   юридична або фізична особа, відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Тлумачення частини 1   статті 1172 ЦК України   свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Як вже зазначалося вище, вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16.05.18 у справі №477/1449/17 визнано винним громадянина ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, за те, що він 22.03.2016 керуючи автомобілем МАН, номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись по автодорозі М-14 порушив правила дорожнього руху, в зв`язку з чим допустив контактування з легковим автомобілем ВАЗ 210740, номерний знак НОМЕР_1 , в результаті чого автомобіль ВАЗ отримав механічні ушкодження (а.с.141).
Рішенням Жовтневого районного суду від 08.01.2020 у справі №477/2450/19 за участю Головного управління національної поліції у Миколаївській області, ОСОБА_1 , ПрАТ "Євпропейський страховий союз", Павлюка М.В. встановлено, що під час вказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 керуючи належним Павлюку М.В. автомобілем перебував у трудових стосунках з ФОП Павлюком С.В. (а.с.14).
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 6 ст. 75 ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Крім того, висновком судової автотоварознавчої експертизи №17-1137 від 07.02.2018р. визначено, що ринкова вартість автомобіля ВАЗ до моменту ДТП становила 72518,68 грн; вартість відновлюваного ремонту становить 90683,53 грн; автомобіль є конструктивно загиблим, оскільки відновлювана вартість перевищує ринкову, але автомобіль не є фізично знищеним (а.с.82).
При цьому, колегія суддів зазначає, що розмір шкоди, яка завдана майну не може бути більшим вартості цього майна до його пошкодження. 
З вище викладеного вбачається, що позивачу, як власнику автомобіля ВАЗ, в результаті вказаної ДТП з вини ОСОБА_1 завдана майнова шкода в розмірі 72 518,68 грн.
Враховуючи вищевикладене та керуючись приписами ст. 1172 ЦК України, ФОП Павлюк С.В. має відповідати за шкоду, яка завдана позивачу, оскільки ОСОБА_1 під час ДТП перебував у стані трудових обов`язків як найнятий працівник у ФОП Павлюка С.В.
Окрім того, відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів №АЕ/4427433, який діяв на момент ДТП, відповідальність Павлюка С.В. , як власника автомобіля МАН, застрахована з лімітом відповідальності за майнову шкоду в розмірі 50 тис. грн. Страховиком за полісом є ПрАТ "Євпропейський страховий союз" (а.с.24).
Вироком суду Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16.05.2018 у справі №477/1449/17 стягнуто з ПрАТ "Європейський страховий союз" на користь позивача 50 тис. грн на відшкодування шкоди, спричиненої ДТП.
В зв`язку з тим, що апеляційний суд переглядаючи вказаний вирок суду дещо в незрозумілій формі виклав резолютивну частину ухвали в частині вирішення цивільного позову, господарським судом зроблено запит до Жовтневого районного суду Миколаївської області. 
На запит господарського суду від Жовтневого районного суду Миколаївської області надійшла копія вироку цього суду від 16.05.18 у справі №477/1449/17. 
Копія вироку містить напис, який посвідчений суддею, який ухвалював вирок. Напис має такий зміст. "Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16.05.18 у відношенні ОСОБА_1 скасовано в частині вирішення цивільного позову і призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції. В іншій частині вирок залишено без змін."
Враховуючи, що під час розгляду кримінальної справи суд розглядав декілька цивільних позовів, в тому числі і до ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції висновок, що вказаний вирок суду в частині стягнення з ПрАТ "Євпропейський страховий союз" на користь позивача 50 тис. грн не скасований, тобто є таким, що набрав законної сили і може бути пред`явлений до виконання. 
А тому, вимога позивача про стягнення 50 тис. грн на відшкодування шкоди є безпідставною.
Таким чином із загального розміру шкоди, яка завдана позивачу, невідшкодованою залишається  22 518,68 грн, яка підлягає відшкодуванню відповідачем відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України. 

Щодо викладеної відповідачем у відзиві на позовну заяву заяви про застосування до позовних вимог строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно зі   статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до   статті 257 Цивільного кодексу України   загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частин 1 та 5   статті 261 Цивільного кодексу України   перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Виходячи з вимог   статті 261 Цивільного кодексу України   позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Колегія суддів зазначає, що Головним управлінням Національної поліції в Миколаївській області 15.08.2017р. було подано цивільний позов під час розгляду кримінальної справи №477/1449/17 про стягнення зі ОСОБА_1 на відшкодування шкоди, яка завдана в результаті ДТП (а.с.80).
З вироку Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16.05.18 у справі №477/1449/17 вбачається, що в якості співвідповідача до справи залучено приватне акціонерне товариство "Європейський страховий союз".
Тобто позивач в межах строку позовної давності заявив позов до одного з кількох боржників, які мають відповідати за завдану шкоду, тому з 15.08.2017 перебіг позовної давності для позивача почався заново, та, відповідно закінчився 15.08.2020. 
Позов у даній справі пред`явлений 28.08.2020 (згідно штампу на поштовому конверті), тобто з пропуском строку, що є підставою для відмови у позові.
Однак, відповідно до ст. 267 ч. 5 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Закон не вимагає заяви позивача для встановлення поважності причин пропуску строку а надає право суду з власної ініціативи встановлювати наявність таких причин.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що такими причинами є наступне: вимоги позивача про відшкодування шкоди, яка спричинена ДТП розглядались тривалий час як у кримінальному так і у цивільному провадженні; суперечливі в певній мірі норми закону щодо визначення особи, яка відповідає за шкоду, об`єктивно не давали можливості визначитись позивачу з колом відповідачів; тільки після ухвалення рішення у справі остаточно дозволило сформулювати вимогу до належного відповідача; позивач протягом тривалого часу вживав заходів для захисту своїх прав та не втрачав інтерес до спору. 
Вказані обставини є поважними причинами пропуску строку позовної давності, а тому порушене право підлягає захисту.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в розмірі 22 518,68 грн. 
А вимоги щодо стягнення з відповідача 68 164,85 грн не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть бути підставою для його скасування.
В свою чергу, доводи позивача які містяться у відзиві на апеляційну скаргу підтверджують висновки суду першої інстанції та обставини які встановлено судом апеляційної інстанції при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 28.12.2020 р. у справі №906/1042/20 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права та з врахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 126, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Павлюка Миколи Васильовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 28.12.2020 р. у справі №906/1042/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 28.12.2020 р. у справі №906/1042/20  залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Справу №906/1042/20 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "04" червня 2021 р.

Головуючий  суддя                                                                      Демидюк О.О. 

Суддя                                                                                              Савченко Г.І.  

Суддя                                                                                              Крейбух О.Г.