ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/126/21 Справа № 200/10673/18 	  	Головуючий у першій інстанції:  Женеску Е. В. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам  ОСОБА_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1  до Держави Україна в особі Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення грошових сум, - 

ВСТАНОВИЛА:
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2016 року у справі №200/18502/14-ц стягнуто на користь позивача з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 101262,65 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди. Вказаним рішенням суду встановлено, що грошове зобов`язання у Державної казначейської служби виникло 26 серпня 2014 року, тобто з дати подання ОСОБА_1 заяви про сплату вартості вилученого у нього слідчими органами майна у сумі 109210,93 грн. Позивач вказує, що грошові кошти у сумі 101262,65 грн. було перераховано йому лише 31 травня 2017 року. Позивач вважає, що Державна казначейська служба України прострочила виконання грошового зобов`язання в період з 26.08.2014 по 31.05.2017 року, тому повинна сплатити відповідно до положень статті 625 ЦК України інфляційні втрати у сумі 81100,98 грн., 3% річних у сумі 8406,19 грн., а також упущену вигоду в сумі 55337,37 грн. Упущену вигоду позивач розрахував виходячи з того, що за наявності у нього вказаних грошових коштів він міг би розмістити їх на депозитному рахунку в банку та отримати з цього вигоду. Тому, позивач просить стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача: 81100,98 грн. - інфляційних втрат, 8406,19 грн. - три проценти річних від простроченої суми, 55337,37 грн. - упущеної вигоди (збитків), а разом - 144854,54 грн. 
Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року частково задоволено позовні вимоги, вирішено стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 7290,86 грн. - інфляційних втрат, 1402,74 грн. - три проценти річних від простроченої суми, 7934,34 грн. - упущеної вигоди, а разом 16627,94 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 серпня 2020 року вирішено стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 понесені витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме в зв`язку з проведенням експертизи, в сумі 5624,00 грн; судові витрати у справі по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про зміну оскаржуваного рішення в частині часткового задоволення позову та ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Із зазначеним вище рішенням також не погодилось Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилається на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 221-230 т.1). 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, скасування оскаржуваного рішення та додаткового рішення цього ж суду, та ухвалення нового судового про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2016 року по справі №200/18502/14-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання дій протиправними, відшкодування шкоди; стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 101262,65 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди (а.с.7-11 т.1).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року у справі № 804/2076/17 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії; визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо несвоєчасного виконання виконавчого листа №200/18502/14-ц, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 101262,65 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди; в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.12-15 т.1).
Вказаним рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду встановлено, зокрема, наступне: «на виконанні у Казначействі з 13 вересня 2016 року знаходиться виконавчий лист, виданий Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська по справі №200/18502/14-ц про стягнення коштів»…. «З наданих сторонами доказів та пояснень вбачається наявність всіх необхідних документів станом на 13 вересня 2016 року.»… «Державною казначейською службою України складено платіжне доручення №62 від 30 травня 2017 року, яким на рахунок отримувача ПАТ КБ «Приватбанк» 31 травня 2017 року було перераховано грошові кошти у розмірі 101262,65 грн. із призначенням платежу «3504030; 2800; відш.мат.шк.; зг.в/л Бабушкін.р.с.м.Дніпро 29.07.2016 №200/18502/14-ц на кор. ОСОБА_1 р. НОМЕР_1 ІН НОМЕР_2 » (а.с.14 т.1).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким органом є Державна казначейська служба України.
Відносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 № 4901-VI (далі - Закон), який набрав чинності з 01 січня 2013 року.
Цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.
Відповідно до положень ст. 3 Закону виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється в тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Цим же Законом встановлено і відповідальність за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу у вигляді компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ст.5 Закону).
Як уже зазначалось вище, в судовому засіданні безспірно встановлено, що виконавчий лист № 200/18502/14-ц про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 101262,65 грн. перебував на виконанні у Державній казначейській службі України з 13 вересня 2016 року та був фактично виконаний 31 травня 2017 року.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно приписів ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої та п`ятої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти а також рішення суду.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок відповідає правовому висновку Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.
Верховний Суд України у Постанові № 10/557-26/155 вказав, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними сплаті кредитору. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу і відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання.
Дана рекомендація Верховного Суду України є основою розрахунку інфляційних втрат, що стягуються судами.
Чинне законодавство і судова практика виходять з того, що втрати внаслідок інфляційних процесів за своєю правовою природою не тотожні неустойці (штрафу, пені), їх потрібно розцінювати як суму знецінення грошових коштів за прострочення грошового зобов`язання за певний період, і вони є невід`ємною складовою основного боргу. При цьому індекс інфляції враховується при простроченні виконання грошового зобов`язання у всіх випадках і кредитор має право на збереження реальної величини не отриманих своєчасно грошей.
Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Згідно приписів ч. 2 ст. 625 ЦК, сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції, розрахунок проводиться на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши, що виконавчий лист № 200/18502/14-ц надійшов на виконання 13 вересня 2016 року, то порушення строку, встановленого Законом на його виконання, розпочалося з наступного дня після спливу тримісячного строку, тобто з 14 грудня 2016 року та тривало до дня фактичного виконання рішення, тобто до 31 травня 2017 року, - місцевий суд обґрунтовано визначив суми інфляційних втрат у розмірі 7290,86 грн та трьох відсотків річних у розмірі 1402,74 грн.
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.  
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.
Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. 
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року по справі №554/5980/18.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув; дійшов помилкового висновку щодо стягнення грошових коштів з Держави України саме в особі Державної казначейської служби України. 
Разом з тим, колегія не знаходить підстав для стягнення упущеної вигоди у розмірі 55337,37 грн розрахованої за результатом проведення судово-економічної експертизи (а.с.95-99 т.1) та не погоджується з висновком місцевого суду щодо необхідності стягнення упущеної вигоди у розмірі 7934,34 грн розрахованої судом першої інстанції за період з 14.12.2016 по 31.05.2017, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та збитками позивача. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.
Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).
Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.
Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.
Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №205/5667/16-ц (провадження №61-14640св19).
Враховуючи, що позивачем не представлені суду докази, що відповідають вимогам ст.ст. 77, 78 ЦПК України, на підтвердження реальної можливості отримати дохід у вказаному розмірі та його неотримання у зв`язку з неправомірними діями (бездіяльністю) винної особи; клопотання про витребування відповідних доказів судом позивачем не заявлені, що стверджується журналом та звукозаписом процесу, - за таких підстав колегія вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. 
За клопотанням позивача судом була призначена судово-економічна експертиза, на вирішення якої поставлено питання: «Який дохід міг би реально (дійсно) одержати (отримати) ОСОБА_1 за період з 26.08.2014 року по 31.05.2017 року за звичайних обставин, якби його право власності на грошові кошти в сумі 101262,65 грн. не було б порушене?». У висновку експерта Лішко Л.М. № 047-18 від 22.03.2019 року зазначено, що суму упущеної вигоди розраховано, використовуючи інформацію про Український індекс ставок за депозитами фізичних осіб. Український індекс ставок за депозитами фізичних осіб - індикативна ставка, що розраховується о 15:00 за київським часом кожного банківського дня в системі Thomson Reuters на основі номінальних ставок по строкових депозитах фізичних осіб у гривні з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. У висновку встановлено, що позивач міг би отримати дохід у розмірі 55337,37 грн. 
Вказаний висновок № 047-18 від 22.03.2019 року ґрунтується на припущенні, що відповідач міг би розпорядитися своїми коштами певним чином, міг би розмістити на депозитних рахунках банку 101262,65 грн.
Однак, ні місцевому, ні апеляційному судам позивачем не надано доказів реальності намірів позивача щодо внесення вищевказаної грошової суми у розмірі 101262,65 грн. на депозитний рахунок (рахунки) певного банку, укладення певних депозитних договорів, тощо. Отже, позивачем не доведено реальність намірів укладення депозитних договорів, що зумовлює недоведеність реальної можливості отримання доходу у вигляді дивідендів у вказаному вище розмірі.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
За положеннями ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, з Державного бюджету України  на користь  ОСОБА_1  також підлягають стягненню судові витрати сплачені за проведення судово-економічної експертизи, пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 605,64 грн. (а.с. 168 т.1).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, скасування рішення місцевого суду та додаткового рішення цього ж суду, та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області - задовольнити частково. 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 25 серпня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти у сумі 8693 (вісім тисяч шістсот дев`яносто три) грн. 60 коп., яка складається з інфляційних втрат в сумі 7290,86 грн. та 3% річних у розмірі 1402,74 грн. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 64 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий 

Судді