ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2021 р. 	Справа № 440/7626/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2021, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава,   по справі № 440/7626/20
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" ,                Начальника Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" Глушка Олександра Олександровича                        
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області» (далі ДУ «ТМО МВС України по Полтавській області», перший відповідач), начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" Глушка Олександра Олександровича (далі – другий відповідач), в якому просив:
-          визнати протиправною бездіяльність ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020;
-          визнати протиправною бездіяльність ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" щодо невжиття відповідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 09.11.2020;
-          визнати протиправною бездіяльність ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" щодо не надання роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення згідно вимог статті 15 Закону України "Про звернення громадян" у відповіді від 08.12.2020 за вих.№33/37-К-84;
-          визнати протиправною бездіяльність начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" Глушка О.О. щодо неналежного забезпечення розгляду звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020;
-          визнати протиправною бездіяльність начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" Глушка О.О. щодо не забезпечення та невжиття відповідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 09.11.2020;
-          зобов`язати ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020 та вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановлених судом, і подати у визначений судом строк звіт про виконання судом рішення;
-          зобов`язати начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" Глушка О.О. повторно забезпечити розгляд звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020 та вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановлених судом.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 09.11.2020 подав на ім`я начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" Глушка О.О. скаргу щодо протиправних дій голови М(ВЛ)К ОСОБА_2 , в якій просив відсторонити її від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування (перевірки) та вирішити питання про її перебування на посаді внаслідок порушення його прав, однак, другим відповідачем було проігноровано вимоги вказаного звернення, не вжито жодного заходу реагування. У зв`язку з чим, вважає надану на його звернення відповідь від 08.12.2020 незаконною, в якій навіть не роз`яснено позивачу порядок її оскарження, що свідчить, на думку останнього, про порушення його прав та норм чинного законодавства.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області", начальника Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" Глушка Олександра Олександровича про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 по справі №440/7626/20 скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, прийняти рішення з урахуванням наданої позивачем практики Європейського суду з прав людини, вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції про права осіб з інвалідністю, Декларації про права інвалідів та захистити порушені права ОСОБА_1 на Національному рівні.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відповідачами в порушення вимог ст.ст. 7, 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» та затвердженого указом Президента України від 07.02.2008 №109/2008 «Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування» порядку та алгоритму дій при розгляді звернень громадян, неналежно розглянуто його звернення від 09.11.2020. Пояснив, що у вказаному зверненні позивач наполягав на проведенні службового розслідування щодо незаконних дій ОСОБА_2 з наданням йому копії матеріалів службової перевірки, а також вирішити питання щодо перебування ОСОБА_2 на займаній посаді, однак вказані вимоги були проігноровані відповідачем, не вжито жодного заходу реагування по вказаним питанням, що, на думку позивача, свідчить про упередженість другого відповідача та зацікавленість в укритті факту незаконних дій ОСОБА_2 . Однак, вищевказаних обставин судом першої інстанції не було взято до уваги, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі – Конвенція).
Також вказує, що першим відповідачем під час розгляду його звернення від 09.11.2020 грубо порушено вимоги наказу МВС України від 03.04.2014 №285 «Про затвердження Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС», яким, зокрема, визначено організацію діяльності медичних (військово-лікарських) комісій МВС щодо проведення лікарської та військово-лікарської експертизи, що також, не було враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення та свідчить про порушенням ст. 6 Конвенції.
Зауважив, що листом першого відповідача від 26.11.2020 №33/37-К-80 повідомлено, що станом на 02.11.2020 апелянт не зареєстрований та не проходить військово-лікарську комісію, що додатково підтверджує незаконність дій голови М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України в Полтавській області» ОСОБА_2 , які покриває другий відповідач, про що свідчить неналежний розгляд його звернення від 09.11.2020 та незаконна відповідь, надана першим відповідачем на таке звернення,  що є неприпустимим фактом та порушенням ст. 13 Конвенції. 
Вважає, що розглянувши неналежним чином звернення позивача, відповідачі порушили принципи захисту обґрунтованих сподівань позивача, юридичної визначеності та відповідальності за свої дії, не врахувавши при цьому рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2002 від 20.03.2002, № 8-рп/2002 від 06.07.1999, згідно з яким позивач відповідно до ст.17 Конституції України відноситься до категорії осіб, які потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, як особа, яка є учасником бойових дій та має право на пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для цієї категорії громадян, обсяг яких не може бути звужено.
Враховуючи вищевикладене, посилаючись на рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997, вказує, що суд першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення не взяв до уваги всіх вищевикладених позивачем обставин, та виніс рішення, яке суперечить приписам ст.ст. 6, 13 Конвенції.
Другий відповідач, в надісланому до суду письмовому відзиві, просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Стверджує, що ДУ «ТМО МВС України по Полтавській області» не було допущено жодних порушень вимог чинного законодавства під час розгляду звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020, оскільки, як встановив суд першої інстанції, досліджуючи матеріали справи, за результатами розгляду звернення позивача йому була надана відповідь по суті, в порядку та строки, встановлені Законом України «Про звернення громадян». Також зазначив, що метою позивача є  не відновлення начебто порушених прав, а вжиття «відповідних» заходів реагування на його заяву, тобто усунення з посади голови М(ВЛ)К ОСОБА_2 , що вбачається із тексту позовної заяви. Вказує, що позивач в апеляційній скарзі не навів жодних доказів на підтвердження обставин, за яких, на його думку, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Посилання апелянта на окремі рішення Європейського суду з прав людини здійснені безвідносно до фактичних обставин справи, а тому не можуть прийматися судом в якості належного обґрунтування позовних вимог. Так само не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо порушення відповідачами ст.ст. 6, 13 Конвенції, оскільки вказані статті гарантують кожному право подати до суду будь-який позов. З урахуванням викладеного, вважає, що розгляд відповідачем заяви ОСОБА_1 від 09.11.2020 відбувся у відповідності до вимог чинного законодавства, належним чином із вжиттям всіх необхідних і достатніх заходів реагування, а тому відсутні підстави для визнання таких дій протиправною бездіяльністю. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 09.11.2020 ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" Глушка О.О. скаргу щодо протиправних дій голови М(ВЛ)К ОСОБА_2 , у якій просив відсторонити ОСОБА_2 від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування (перевірки) та вирішити питання про її перебування на посаді за порушення його прав /а.с. 13/. Заяву обґрунтував тим, що 28.10.2020 ОСОБА_2 на його думку незаконно змусила  ОСОБА_1 написати звернення на ім`я ОСОБА_3 про надання інформації щодо перебування позивача на лікуванні у 2015 році для подальшого прийняття документів та складання постанови.
Наказом ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" від 10.11.2020 утворено комісію та призначено проведення службової перевірки за матеріалами, викладеними у т.ч. у зверненні ОСОБА_1 від 09.11.2020 вх.№33/37-К-84 /а.с. 53/.  
07.12.2020 Комісією ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" складено висновок службової перевірки за заявою ОСОБА_1 від 09.11.2020 вх.№33/37-К-84 /а.с. 54-59/, у якому визначено: службову перевірку за зверненням ОСОБА_1 вважати закінченою; звинувачення ОСОБА_1 голови М(ВЛ) ОСОБА_4 щодо незаконного примушування до написання заяви на ім`я начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" ОСОБА_3 такими, що не знайшли свого підтвердження.
Листом від 08.12.2020 вих.№33/37-К-84 за підписом начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" Глушка О.О. позивача повідомлено про те, що у ході проведеної перевірки доводи про незаконні дії ОСОБА_2 в частині примушування ОСОБА_1 до написання звернення на ім`я ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження /а.с. 14/. 
Посилаючись на неналежний розгляд відповідачами його звернення від 09.11.2020, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звернення  ОСОБА_1 від 09.11.2020 розглянуто по суті органом, до якого подано таке звернення, у строк, визначений Законом України "Про звернення громадян", а за результатами розгляду звернення позивачу надана відповідь із зазначенням вжитих органом у межах його компетенції заходів. З приводу доводів позивача про ненадання відповідачем роз`яснення щодо порядку оскарження прийнятого рішення у відповіді від 08.12.2020 згідно вимог статті 15 Закону України "Про звернення громадян", суд зазначив, що суть звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020 свідчить про те, що таке звернення є скаргою на дії голови М(ВЛ)К ОСОБА_2 , а порядок розгляду скарг урегульований статтею 16 Закону України "Про звернення громадян". До того ж, оцінюючи правомірність позовних вимог у цій частині суд виходив з того, що позивач скористався правом на звернення до суду, тобто, фактично реалізував своє право на оскарження прийнятого відповідачем рішення.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96 (далі - Закон № 393/96).
Частиною 1 статті 1 Закону № 393/96 визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом статті 3 Закону № 393/96 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. 
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Статтею 4 Закону № 393/96 передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Згідно із положеннями статті 5 Закону № 393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. 
Матеріалами справи підтверджено, що звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020 року відповідало вимогам статті 5 Закону №393/96, а тому підлягало розгляду відповідачами у встановлені законом строки та порядку з наданням оцінки усім вимогам та аргументам заявника.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 393/96 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення (частина 3 статті 7 Закону № 393/96) . 
Частиною 1 статті 15 Закону № 393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Статтею 18 Закону № 393/96 передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.
Згідно із статтею 19 Закону № 393/96 органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: 
об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Відповідно до частини 1 статті 20 Закону № 393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання.
Аналізуючи наведені норми Закону № 393/96 колегія суддів зазначає, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, має право, зокрема,  знайомитися з матеріалами перевірки, та звернення, яке відповідає вимогам Закону №393/96 повинно бути прийнято, всебічно та повно розглянуто у встановлені законом строки, та за наявності для того підстав, суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого входить вирішення спірного питання, повинен вжити усіх передбачених законом заходів для поновлення порушеного права особи та усунення причин та умов, які сприяли порушенням.
Крім того, частиною 4 статті 15 Закону визначено, що рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Таким чином, органи державної влади, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), реалізують свої повноваження, зокрема, шляхом прийняття відповідних рішень за результатами розгляду звернень громадян та доведення їх до відома заявників. При цьому, обов`язковою вимогою до змісту вказаних рішень є вмотивованість відповіді органу державної влади та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення у разі відмови в задоволенні вимог.
В порушення зазначених норм, відповідачами при розгляді звернення позивача, ОСОБА_1 не було ознайомлено з матеріалами перевірки та нероз`ясненно порядку оскарження прийнятого рішення з огляду на відмову в задоволенні вимог заявника.
Так, матеріалами справи підтверджено, що 09.11.2020 ОСОБА_1 подав на ім`я начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" Глушка О.О. заяву, в якій повідомив, що 28.10.2020 ОСОБА_2 на його думку незаконно змусила позивача написати звернення на ім`я ОСОБА_3 про надання інформації щодо перебування його на лікуванні у 2015 році для подальшого прийняття документів та складання постанови про хворобу. Вважаючи такі дії останньої незаконними, просив відсторонити ОСОБА_2 від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування (перевірки) по даному факту та вирішити питання про її перебування на посаді за порушення його прав, надати копії матеріалів, а також надати письмову відповідь згідно яких норм закону діяла ОСОБА_2 /а.с. 13/. 
Листом Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області» № 33/37-К-84 від 08.12.2020 за підписом начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" Глушка О.О. ОСОБА_1 повідомлено про те, що голова медичної (військово-лікарської) комісії (далі М(ВЛ)К) ДУ «ТМО МВС України по Полтавській області» ОСОБА_2 у своїй роботі керується чинним законодавством України, зокрема наказом МВС України від 03.04.2017 № 285 «Про затвердження Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.04.2017 за № 559/30427, Положенням про ТМО, затвердженим наказом МВС України від 07.11.2015 № 1443 (у редакції наказу МВС України від 02.03.2020 № 2016) та посадовою інструкцією голови М(ВЛ)К ТМО, затвердженою начальником ТМО 01.07.2017.
Також повідомлено, що проведеною перевіркою встановлено, що 29.10.2020, в ході особистого звернення позивача до голови М(ВЛ)К ОСОБА_2 , йому в усній формі були надані роз`яснення щодо порядку проходження військово-лікарської комісії та переліку необхідних для цього документів, та як це прямо передбачено наказом МВС від 03.04.2017 №285. Висунуті позивачем звинувачення про незаконні дії ОСОБА_2 щодо останнього, зокрема, примушування до написання звернення на ім`я начальника ТМО ОСОБА_3 підтвердження не знайшли.
Таким чином, зі змісту вказаної відповіді вбачається, що відповідачем було надано вмотивовані відповіді на всі порушені у зверненні позивачем питання, однак копії матеріалів службової перевірки, про які прохав ОСОБА_5 , надані не були, при цьому підстави такого ненадання не висвітлені,  що свідчить про неналежний розгляд звернення позивача в цій частині. 
Колегія суддією суддів взято до уваги, що копія висновку службової перевірки за заявами ОСОБА_1 від 09.11.2020 та від 07.12.2020 була додана відповідачем до матеріалів справи разом з відзивом на позовну заяву, при дослідженні змісту якого встановлено, що зазначена в ньому інформація стосується викладення та надання оцінки обставинам про які позивач зазначав у своєму зверненні, а також відображення пояснень з цього приводу ОСОБА_2 та секретаря канцелярії ТМО Уткіної Н.М. 
Тобто, відомості, зазначені у вказаному висновку вочевидь не містять інформації, розголошення якої б, в силу положень Закону України «Про державну таємницю», могло бути підставою для ненадання його копії позивачу на його вимогу, що в свою чергу свідчить про порушення відповідачем права позивача на ознайомлення з матеріалами перевірки.
Також, як зазначалось вище, відповідачами в порушення приписів ч.4 статті 15 Закону № 393/96 не роз`яснено порядку оскарження прийнятого рішення.
Так, відповідно до ч.4 статті 15 Закону № 393/96 рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
З аналізу наведеної норми вбачається, що обов`язок роз`яснювати порядок оскарження прийнятого рішення виникає у суб`єкта надання такої відповіді лише у разі відмови у задоволенні вимог, викладених у зверненні.
Таким чином, враховуючи, що у наданій відповідачем відповіді від 08.12.2020 фактично відмовлено у задоволенні вимог звернення позивача, зокрема, щодо відсторонення ОСОБА_2 від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування та вирішення питання про перебування останньої на посаді у зв`язку з порушенням прав позивача, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності у відповідача обов`язку роз`яснити ОСОБА_1 порядок оскарження прийнятого рішення.
Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на відсутність такого обов`язку з огляду на те, що лист ДУ ТМО від 08.12.2020 не є рішенням суб`єкта владних повноважень про відмову у задоволенні вимог, викладених в заяві, а є відповіддю на звернення по суті, якою ОСОБА_1 не відмовлено по суті заявлених вимог, з огляду на наведені вище обставини, є неприйнятним. При цьому зазначає, що визначальним критерієм для виникнення у суб`єкта надання відповіді на звернення обов`язку роз`яснити порядок оскарження є саме відмова у задоволенні вимог, викладених у такому зверненні, а не форма наданої за результатами розгляду такого звернення відповіді, що також підтверджується відсутністю в Законі № 393/96 норм, які б диференціювали форму відповіді на звернення в залежності від результату розгляду такого звернення.
Отже, з наведеного слідує, що ДУ "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області», не роз`яснивши порядок оскарження прийнятого за результатами розгляду звернення позивача рішення, та не надавши ОСОБА_1 можливості ознайомитися з матеріалами проведеної службової перевірки шляхом надання копій відповідних документів, порушило відповідно вимоги ч.4 статті 15 та статті 18 Закону № 393/96.
Колегія суддів зазначає, що сама по собі бездіяльність, це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.
З урахуванням наведеного, з огляду на положення частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідачів в частині ненадання копій відповідних документів та нероз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення при наданні відповіді від 08.12.2020 №33/37-К-84 за результатами розгляду звернення позивача від 09.11.2020.
З огляду на викладене, оскільки заява позивача від 09.11.2020 була розглянута відповідачами не в повному обсязі, належним способом захисту прав та інтересів позивача буде зобов`язання ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020, з урахуванням висновків суду, шляхом надання йому завіреної належним чином копії вказаного висновку та роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" щодо невжиття відповідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 09.11.2020, визнання протиправною бездіяльності начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" Глушка О.О. щодо незабезпечення та невжиття відповідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 09.11.2020, зобов`язання ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановлених судом, зобов`язання начальника ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" ОСОБА_3 вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановлених судом, колегія суддів зазначає про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки як зазначалось вище на підставі звернення позивача від 09.11.2020 начальником ДУ "ТМО МВС України по Полтавській області" Глушком О.О. утворено Комісію та призначено проведення службової перевірки за фактами, викладеними у цьому зверненні. У ході службової перевірки 13.11.2020 відібрані пояснення від ОСОБА_2 , а за її результатами складено висновок від 07.12.2020 №3.
Тобто, відповідачами вжито всіх необхідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 09.11.2020, про що повідомлено заявника.
При цьому слід зауважити, що захист прав здійснюється у разі їх порушення і звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. 
Звертаючись до суду з позовом у вказаній частині, позивач має на меті не захист своїх прав від порушень з боку відповідачів у публічно-правовому спорі, а намагається за допомогою судового рішення визначити поведінку суб`єкта владних повноважень та спонукати його до певних дій, які законодавством віднесені до компетенції цього органу, що виходить за межі превентивної функції судового контролю та не відповідає завданням і принципам адміністративного судочинства. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.
Беручи до уваги вищенаведене, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 по справі № 440/7626/20 підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" щодо ненадання копій відповідних документів та нероз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення при наданні відповіді від 08.12.2020 №33/37-К-84 за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020 та зобов`язання Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020 в цій частині, з прийняттям постанови про задоволення позову в цій частині. 
Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 по справі № 440/7626/20 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" щодо ненадання копій відповідних документів та нероз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення при наданні відповіді від 08.12.2020 №33/37-К-84 за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020 та зобов`язання Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020 в цій частині.
Прийняти в цій частині постанову, якою позов ОСОБА_1 до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області", Начальника Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" Глушка Олександра Олександровича про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" в частині ненадання копій документів службової перевірки за заявою ОСОБА_1 від 09.11.2020 та нероз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення при наданні відповіді від 08.12.2020 №33/37-К-84 за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 09.11.2020.
Зобов`язати Державну установу "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Полтавській області" (36039, м. Полтава, вул. С. Петлюри, 64, код ЄДРПОУ 08733966) повторно розглянути звернення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 09.11.2020, з урахуванням висновків суду, шляхом надання йому завірених належним чином копій документів службової перевірки за заявою ОСОБА_1 від 09.11.2020 та роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 по справі № 440/7626/20 в частині відмови в задоволенні позову - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій