Постанова
Іменем України                                        
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 639/6483/18
провадження № 61-16307св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,         
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Харківського апеляційного суду        від 05 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Бурлаки І. В.,                 Котелевець А. В., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 15 листопада 2003 року між ним та відповідачкою зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року.
У шлюбі у сторін народилась дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказував на те, що він є особою з інвалідністю третьої групи, під час шлюбу    з відповідачкою працював, а зароблені грошові кошти витрачав на примноження та утримання спільної сумісної власності. Відповідачка також є особою з інвалідністю третьої групи, професійно займається спортивним орієнтуванням - видом спорту, яким заробляє на життя. Відповідачка часто виїжджала на спортивні збори, тренування та змагання, у зв`язку з чим він був вимушений займатись утриманням та вихованням дочки. 
Під час шлюбу сторони придбали таке майно: квартиру АДРЕСА_1 , площею 65,9 кв. м; нежитлове приміщення третього поверху № 14 по АДРЕСА_2 , площею 5,7 кв. м; квартиру АДРЕСА_3 , площею 40,9 кв. м; квартиру АДРЕСА_4 , площею                  67,1 кв. м; земельну ділянку площею 0,9819 га, кадастровий номер                            0523483000:05:005:0112, що знаходиться на території Морозівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, автомобіль марки «KIA CERATO», 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі, кузова й рами: НОМЕР_2 .
Зазначав, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.
 
З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив       у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право приватної власності на таке майно: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , площею 65,9 кв. м; 1/2 частини нежитлового приміщення третього поверху № 14 по АДРЕСА_2 , площею 5,7 кв. м; 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , площею 40,9 кв. м; 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , площею 67,1 кв. м; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,9819 га, кадастровий номер 0523483000:05:005:0112, що знаходиться на території Морозівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, 1/2 частини автомобіля марки «KIA CERATO»,       2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі, кузова й рами: НОМЕР_2 .
Визнати за відповідачкою право власності на таке майно: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , площею               65,9 кв. м; 1/2 частини нежитлового приміщення третього поверху № 14              по АДРЕСА_2 , площею 5,7 кв. м; 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , площею 40,9 кв. м;                       1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , площею 67,1 кв. м; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,9819 га, кадастровий номер 0523483000:05:005:0112, що знаходиться на території Морозівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, 1/2 частини автомобіля марки «KIA CERATO», 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі, кузова й рами: НОМЕР_2 .
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 березня 2020 року        у складі судді Баркової Н. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що нерухоме майно (окрім земельної ділянки, яку суд не відносить до майна, придбаного ОСОБА_3 ) та автомобіль, зазначені як предмет позову, не       є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, оскільки хоча вказане майно і придбано під час шлюбу сторін, але за особисті кошти відповідача, тому розподілу в порядку статті 69 СК України не підлягають. Відповідачка надала докази на спростування презумпції спільності майна подружжя, закріпленої в статті 60 СК України, а саме докази про наявність         у неї особистих коштів, отриманих нею від реалізації особистого майна,                а також особистих коштів у вигляді винагороди, премії за особисті спортивні досягнення.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та          ОСОБА_2 визнано право приватної власності за ОСОБА_1 на:            1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , площею 65,9 кв. м; 1/2 частини нежитлового приміщення третього поверху            № 14 по АДРЕСА_2 , площею 5,7 кв. м;                     1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , площею               40,9 кв. м; 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , площею 67,1 кв. м; 1/2 частини автомобіля марки «KIA CERATO», 2009 року випуску.
Визнано право власності за ОСОБА_2 на: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , площею 65,9 кв. м;                 1/2 частини нежитлового приміщення третього поверху № 14 по АДРЕСА_2 , площею 5,7 кв. м; 1/2 частини квартири               АДРЕСА_3 , площею 40,9 кв. м; 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , площею           67,1 кв. м; 1/2 частини автомобіля марки «KIA CERATO», 2009 року випуску.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд, установивши, що спірне нерухоме та рухоме майно, окрім земельної ділянки, придбано подружжям під час шлюбу сторін, в інтересах сім`ї та за згодою позивача, дійшов висновку, що спірне майно           є спільною сумісною власністю подружжя, частки дружини та чоловіка                 в ньому є рівними.
 
При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірне нерухоме та рухоме майно хоча і частково придбано за премії, винагороди відповідачки за участь в олімпійських іграх, але в інтересах сім`ї, оскільки позивач в цей час займався вихованням дитини, а відповідачка не довела, що все майно придбано за її винагороди, премії, а тому не спростувала презумпцію спільності майна подружжя.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.
Посилаючись на те, що позивач займався вихованням дитини, апеляційний суд не врахував, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вказаних обставин. Також у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач займався веденням домашнього господарства та взагалі брав хоч якусь участь у придбанні спірного майна та у побуті сім`ї, а також, що він своїми діями (веденням домашнього господарства, вихованням дитини тощо) сприяв одержанню нею премій та нагород, які вона одержувала за особисті заслуги, та які є її особистою власністю та не можуть бути спільною сумісною власністю подружжя. 
Крім того, вказуючи на те, що позивач періодично працював настільки, наскільки це можливо при його інвалідності, апеляційний суд не врахував, що вона як і позивач є особою з інвалідністю третьої групи та на відміну від позивача працювала, займалась вихованням дочки, веденням домашнього господарства, а у період її відсутності вказані функції виконувала її матір,            а не позивач.
Зазначала, що вона надала докази на підтвердження того, що спірне майно придбано саме за її особисті кошти, однак апеляційний суд не надав їм належної правової оцінки та не взяв їх до уваги.
 
Підставами касаційного оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження                             № 61-35779св18).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Також ОСОБА_1 просив стягнути             з відповідачки на його користь витрати на правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 7 000,00 грн.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
15 листопада 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 листопада 2018 року.
 
У шлюбі у сторін народилась дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Під час шлюбу сторони придбали таке майно:
14 жовтня 2009 року - автомобіль марки «KIA», модель «CERATO», НОМЕР_3 , вартістю 187 320,00 грн, який зареєстровано за позивачем 27 грудня 2013 року;
27 жовтня 2009 року - квартиру    АДРЕСА_5 , загальною площею 67,1 кв. м, житловою площею 40,3 кв. м,                        вартістю 520 700,00 грн, яка зареєстрована за відповідачем;
17 жовтня 2013 року - квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 40,9 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м, вартістю                   631 400,00 грн, яка зареєстрована за відповідачем;
07 квітня 2014 року - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,9 кв. м, житловою площею 30,5 кв. м, вартістю 550 014,00 грн, яка 14 листопада 2016 року зареєстрована за відповідачем;
27 березня 2017 року - нежитлове приміщення третього поверху АДРЕСА_6 , загальною площею 5,7 кв. м,                 вартістю 45 600,00 грн, яке зареєстровано за відповідачем.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є особами з інвалідністю третьої групи                     з дитинства, отримують пенсію з інвалідності.
 
Згідно з копією трудової книжки ОСОБА_1 , останній з 25 травня 2002 року до 17 жовтня 2002 року працював на Дочірньому підприємстві «Завод                      ім. Малишева»; з 01 серпня 2005 року до 01 липня 2008 року - у Товаристві          з обмеженою відповідальністю «Никта»; 01 липня 2008 року до 06 листопада 2008 року - у Товаристві з обмеженою відповідальністю фірма «Ласун»;                з 15 травня 2015 року до 15 жовтня 2019 року - у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Пордуласа». Всі звільнення позивача відбувалися за власним бажанням ОСОБА_1 .
 
Відповідно до довідки про доходи, виданої Українським центром з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» від 13 березня 2019 року № 41,     ОСОБА_3 працює в центрі на посаді спортсмена-інструктора та її доходи за період з 2007 року до 2018 року становили 5 829 501,16 грн, до якої включена стипендія Президента в сумі 1 045 000,00 грн та грошова винагорода в сумі 4 236 883,26 грн, також до цієї суми входять                                       1 407 000,00 грн, отримані у жовтні 2009 року, 1 980 000,00 грн - у серпні        2013 року та 810 383,26 грн - у липні 2017 року.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                 і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам постанова апеляційного суду не відповідає.
 
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
 
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:       1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
 
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того           з подружжя, який її спростовує.
 
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
Частиною третьою статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.
Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.
 
Відповідачка посилалась на те, що спірне нерухоме та рухоме майно                        є об`єктом права її особистої приватної власності, оскільки воно набуте за рахунок грошових коштів, отриманих нею від продажу особистого майна, та за рахунок грошових коштів, отриманих нею у вигляді премій, нагород, які вона отримала за особисті заслуги.
 
У справі, яка переглядається, установлено, що спірне нерухоме та рухоме майно придбано у період з 2009 року по 2017 рік, тобто у період шлюбу сторін.
 
Так, 14 жовтня 2009 року придбаний спірний автомобіль за 187 320,00 грн;       27 жовтня 2009 року - квартира АДРЕСА_5 за 520 700,00 грн; 17 жовтня 2013 року - квартира АДРЕСА_3 за 631 400,00 грн; 07 квітня 2014 року - квартира АДРЕСА_1 за 550 014,00 грн; 27 березня 2017 року - нежитлове приміщення третього поверху № 14                  по АДРЕСА_2 за 45 600,00 грн.
 
З 06 листопада 2008 року до 15 травня 2015 року, тобто у період придбання майна на загальну суму 1 889 434,00 грн, позивач не працював та не мав доходів, а відповідачка працювала в Українському центрі з фізичної культури і спорту інвалідів «Інваспорт» на посаді спортсмена-інструктора та її доходи за період  з 2007 року по 2018 року становлять в сумі 5 829 501,16 грн, до якої включена стипендія Президента в сумі 1 045 000,00 грн та грошова винагорода в сумі 4 236 883,26 грн, також до цієї суми входять                                     1 407 000,00 грн, отримані в жовтні 2009 року, 1 980 000,00 грн - в серпні        2013 року та 810 383,26 грн - в липні 2017 року.
 
Апеляційний суд не врахував, що за положеннями частини третьої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.
 
Отже, апеляційний суд мав встановити, чи сприяв позивач своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) в одержанні відповідачкою премії, нагороди, які вона одержала за особисті заслуги.
 
Також апеляційний суд не перевірив доводів відповідачки про те, що спірне майно придбано також і за грошові кошти, отримані нею від продажу квартири АДРЕСА_7 , яка належала їй на праві приватної власності. Постанова апеляційного суду не містить мотивів щодо вказаних обставин.
 
Вказуючи на те, що листи Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 143 комбінованого типу Харківської міської ради», Харківської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 18 Харківської міської ради Харківської області, Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 2» Харківської міської ради, Харківського приватного навчально-виховного комплексу «Центр розвитку дитини «Інтелект» Харківської області не спростовують участі позивача у вихованні дитини, апеляційний суд, не встановивши будь-які нові факти та без дослідження нових доказів, не встановивши порушення судом першої інстанції правил оцінки доказів, фактично переоцінив зазначені докази і дійшов протилежного висновку про те, що позивач займався вихованням дитини.
 
Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції формально вирішив спір, посилаючись на презумпцію спільності майна подружжя, не надав належної оцінки всім доказам, які містяться в матеріалах справи.
 
Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За викладених обставин постанова апеляційного суду підлягає скасуванню                                 з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець