ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №620/5485/20                                                            Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді                                                            Ключковича В.Ю., 
суддів:                                                                                Беспалова О.О.,
                                                                                          Грибан І.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

До Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України №381-20 від 31.08.2020 як таке, що не відповідає нормам чинного законодавства України;
- зобов`язати УДМС України в Чернігівській області прийняти заяву громадянина Республіки Малі ОСОБА_1 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та розглянути її відповідно до чинного законодавства України.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, а справу направити на новий розгляд. 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що рішення ДМС України №381-20 від 31.08.2020 прийнято на хибному висновку відповідача від 28.10.2019, оцінка якому надана у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №620/3321/19.
Також позивач зазначає, що додаткові співбесіди після 15.10.2019 з ним не проводились.
16.04.2021 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляцій скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.01.2021 та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Малі, що підтверджується його власними показаннями та копією паспорту В0903235.
07.10.2019 позивач звернувся до УДМС України в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В своїй заяві позивач вказав причину, за якої він просить надати йому захист в Україні, а саме - тероризм і жорстокість.
За результатами попереднього розгляду заяви позивача наказом УДМС України в Чернігівській області від 28.10.2019 №107 йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671 -VI), як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI.
Вищезазначений наказ позивачем був оскаржений до суду, внаслідок чого рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №620/3321/19 було відмовлено у задоволенні його позову про скасування наказу та зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
31.03.2020 Шостим апеляційним адміністративним судом, за результатами розгляду апеляційної скарги позивача, вказане рішення скасовано та ухвалено постанову, якою позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ УДМС України в Чернігівській області від 28.10.2019 №107, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду, викладених у цьому судовому рішенні.
На виконання вказаної постанови суду апеляційної інстанції відповідачем прийнято наказ від 10.04.2020 №26 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Після прийняття даного рішення, відповідачем, з урахуванням викладених у постанові суду апеляційної інстанції висновків, додатково вивчено актуальну інформацію щодо ситуації у Республіці Малі із співвіднесенням її із наданими позивачем відомостями щодо його переслідувань у країні громадянської належності та проведено з ним співбесіди 28.04.2020 та 17.06.2020.
Під час процедури розгляду заяви стосовно позивача встановлено наступне:
- не має жодних документів, що посвідчують його особу, однак надав копії двох сторінок паспорта №В0903235, оригінал якого підтверджений за обліками ЄІАС УМП ІП - «Облік іноземців та біженців» та інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан»;
- зі слів є громадянином Республіки Малі, дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - с. Догофрі, провінція Каєс, Республіка Малі, неодружений, дітей не має;
- за національністю - сонінке, за віросповіданням - іслам (суніт);
- не військовозобов`язаний, військову службу не проходив;
- прибув до України законним шляхом в 2017 році на підставі довгострокової візи та паспорту з метою навчання і працевлаштування;
- 03.04.2019 був затриманий після спроби незаконного перетину державного кордону України із Республікою Польща;
- рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 05.04.2019 у справі №448/446/19 позивача примусово видворено за межі території України та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (дачі - ПТПІ) на строк шість місяців;
- рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 01.10.2019 у справі №448/1494/19 строк затримання позивача в ПТПІ продовжено на шість місяців;
- позивач звернувся до УДМС України в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту після поміщення його до Чернігівського ПТПІ, тобто через 2,5 роки після фактичного прибуття на територію України;
- під час співбесіди стверджував, що він та члени його родини не належать до будь-якої політичної, релігійної, військової або соціальної організації
- позивач під час зазначеної співбесіди також повідомив, що його не переслідували через політичні погляди, релігійні переконання, расу, національність, належність до певної соціальної групи, до позивача не застосовували психологічне чи фізичне насильство з боку держави Республіка Малі;
- не має жодних доказів та документів, які б підтверджували факти переслідування або погрози переслідування.
На підставі аналізу вказаних матеріалів УДМСУ в Чернігівській області, у відношенні позивача було прийняте рішення №381-20 від 31.08.2020 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».
Вважаючи таке рішення необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо вона відповідає критеріям, визначеним п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні. Втім позивач залишив територію Республіки Малі добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно із статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частин 1 та 7 ст. 7 Закону №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Частиною 6 ст. 9 Закону №3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.
Згідно із ч. 11 ст. 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3-1, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів:
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Таким чином, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, затверджено «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі - Правила №649).
Відповідно до пп. 6.1 п. 6 Правил №649 у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI.
При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено п. 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.
Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо вона відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.
Аналізуючи інформацію по країні походження позивача у співвідношенні із наданою ним у заяві та під час співбесіди інформацією, було встановлено, що на території Республіки Малі відбуваються воєнні дії, теракти.
Разом з тим, хоча в країні існує ризик стати жертвою терористичної атаки, напади терористів спрямовані переважно на представників державних органів, які здійснюють охоронні функції держави, та іноземних громадян. Крім того, даний конфлікт має локальний характер і не розповсюджується в регіоні походження та проживання позивача.
Зокрема, у публікації Норвезької ради у справах біженців щодо ситуації у Республіці Малі від 29.08.2019 (https://www.nrc.no/news/2019/august2/central-and-northern-mali-on-the-record-briefing/) чітко визначена локальність збройного конфлікту, який відбувається лише в центральній та північній частинах країни, в яких позивач ніколи не проживав: інформація щодо жертв серед цивільного населення та великої кількості переселенців, що потребують допомоги, стосується виключно цих регіонів країни.
З метою пошуку інформації стосовно існування випадків переслідування за конвенційними ознаками у країні громадянської належності позивача відповідачем були досліджені Доповідь Amnesty International 2017/18: Права людини у сучасному світі від 01.01.2018, публікації на сайтах ecoi.net. refworld.org.ru та на офіційному сайті міжнародної правозахисної організації Human Rights Watch (https://www.hrw.org/ru), які не містять інформації щодо Республіки Малі, яка кореспондується з відомостями заявника про його переслідування і поняттям «біженець».
Враховуючи вищевикладену інформацію, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позивач залишив територію Республіки Малі добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.
Крім того, позивач під час співбесіди 17.06.2020 повідомив, що не бажає повертатися до Республіки Малі через відсутність роботи, економічні та фінансові проблеми, отже його не можна відносити до категорії «біженець» і він є економічним мігрантом.
Позивач у своїй заяві та під час співбесід не повідомляв, що йому може загрожувати смертна кара чи приведення її до виконання у країні походження. Факти застосування до позивача катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання він заперечив.
Отже, проаналізувавши матеріали особової справи позивача, індивідуальні обставини та інформацію по країні його походження, УДМС України в Чернігівській області не встановлено фактів, які б підтверджували можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у Республіці Малі, або ж серйозної особистої загрози життю, безпеці чи свободі особи з причин загальнопоширеного насильства в умовах збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, а тому підстави для надання йому додаткового захисту, у відповідності із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI відсутні.
Частиною 1 ст. 5 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не мав наміру звертатись за захистом в Україні, оскільки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише через 2,5 роки після перетину державного кордону України та лише після поміщення його до Чернігівського ПТПІ.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення  питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за (місцем тимчасового перебування заявника).
Частина 7 ст. 7 Закону №3671-VI вказує, як до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Отже, позивач не виконав вищевикладену обов`язкову вимогу Закону, оскільки до заяви не додав документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Пунктами 45, 66 Керівництва встановлено, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, має вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань відповідно до переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Згідно із пунктом 195 Керівництва кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру встановлення статусу біженців (перевіряючий), має оцінити всі доводи і достовірність тверджень заявника.
Відповідно до пунктів 5, 6 Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16.12.1998 встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надати докази на користь висловлених фактів має назву «обов`язок доказування». У відповідності із загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник зобов`язаний довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
При цьому суд враховує висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі №К-41452/10.
Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.
Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, елементи заяви позивача не мають відношення до критеріїв щодо визначення «біженця», відповідно до Конвенції та «додаткового захисту», згідно із Директивою 2011/95/EU, а шкода, завдання якої він побоюється в разі повернення до Республіки Малі не є такою, що підпадає під перелік підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує податкового захисту відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.
Також, заява позивача не відповідає вимогам та критеріям п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу від 29.04.2004 №2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, згідно із якою, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;  яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Частинами 1, 11, 12 ст. 9 Закону №3671-VI встановлює, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
Змістом висновку головного спеціаліста сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України в Чернігівській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі №2019CN0020 ОСОБА_1 від 03.07.2020 спростовуються твердження позивача, що відповідач не здійснив повної та всебічної перевірки та аналізу інформації по країні громадянської належності - Республіці Малі, не провів співставлення такої інформації з його розповіддю і доводами оскільки сторінки 8-12 висновку містять детальний аналіз ситуації в Республіці Малі з посиланням на джерела мережі інтернет у співвідношенні із наданими позивачем відомостями.
Твердження представника позивача, наведені в апеляційній скарзі, що висновок відповідача від 03.07.2020 ґрунтується на скасованому Шостим апеляційним адміністративним судом у справі №620/3321/19, висновку від 28.10.2019, не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки не містить посилань на останній, а ґрунтується на матеріалах справи громадянина Республіки Малі ОСОБА_1 . 
Твердження представника позивача, зазначені в апеляційній скарзі, про те, що відповідачем не було належним чином забезпечено реалізацію права позивача на користування послугами перекладача та можливість обґрунтувати наявні в нього побоювання щодо повернення до країни громадянської належності не відповідають фактичним обставинам справи і спростовуються її матеріалами.
Так, знання позивачем англійської мови підтверджується особисто заповненими ним заявою та анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.10.2019.
Позивач, під час повторних співбесід з ним 28.04.2020 та 17.06.2020, був забезпечений перекладачем з англійської мови, у всіх документах особової справи позивача, які повинні містити підпис перекладача, наявні підписи перекладача Короля Ю.О. , кваліфікація якого підтверджується копією документа про вищу освіту, та штатного перекладача Чернігівського ПТПІ Шуриги І.М.
Крім того, колегія суддів дослідила відеозапис співбесіди від 28.04.2020 на 1 диску DVD+R, який був наданий УДМС України в Чернігівській області до суду апеляційної інстанції 26.04.2021 року.
Колегією суддів встановлено, що співбесіда з ОСОБА_1 проходила 28.04.2020 на протязі 4 год. 16 хв. та відбувалась за допомогою відео-конференцзв`язку з залученням перекладача, через запобіжні заходи із недопущення поширення COVID-19. Зміст відеозапису повністю відповідає Протоколу співбесіди від 28.04.2020 справа №2019CN0020, який розміщений в матеріалах справи на арк. 128-134. Також до вказаного протоколу є додатком Розписка про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника, підписана перекладачем Королем Ю.О. 28.04.2020.
Твердження представника позивача щодо відсутності у реєстраційному листку відомостей про залучення перекладача є необґрунтованим, оскільки форма реєстраційного листка на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлена Додатком 8 до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, у якому розділ щодо інформації про перекладача відсутній.
Участь перекладача під час проведених співбесід підтверджується матеріалами справи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виносячи рішення №381-20 від 31.08.2020 щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області діяло в межах своїх повноважень обґрунтовано та правомірно і підстави для його скасування відсутні.
Щодо вимоги представника позивача в апеляційній скарзі, щодо необхідності направлення справи на новий розгляд, колегія суддів зазначає, що приписи статей 315 КАС України не передбачають направлення справи на новий розгляд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
Направлення справи на новий розгляд за наслідками апеляційного провадження, визначено ст. 320 КАС України і можливе лише у разі скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
В даній адміністративній справі позивачем оскаржується рішення Чернігівського окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року, отже за наслідком його перегляду можливо винести постанову, передбачену статтями 316-319 КАС України.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріального та процесуального права.
У свою чергу, вказані в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                          О.О. Беспалов

                                                                                                    І.О. Грибан