ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5090/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Вовк П.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 травня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання          Романович І.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
                                                  
                                                    В С Т А Н О В И В :

          Історія справи.
          02.03.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, яким просив:
          - визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора №1263-вк від 28 грудня 2019 року, в частині увільнення від виконання службових обов`язків за посадою у Головній військовій прокуратурі Генеральної прокуратури України Ступника В.М.;
          - поновити позивача на відповідній посаді в органі прокуратури України;          
          - стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 грудня 2019 року по дату винесення судового рішення, виходячи з середнього заробітку за листопад та грудень 2019 року.          
          Позовні вимоги мотивовано тим, що спірним наказом його протиправно увільнено від виконання службових обов`язків на посаді прокурора відділу роботи з оперативною інформацією управління забезпечення діяльності військових прокуратур Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України до вирішення питання про звільнення з військової служби, оскільки увільнення відбулося без будь-яких правових підстав. При цьому, зауважує, що з даним наказом він був ознайомлений лише 04.02.2019 при звільненні з військової служби.
          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2021 р. у задоволені позовних вимог відмовлено.
          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про поновлення на роботі, оскільки спірним наказом Генерального прокурора №1263-вк від 28 грудня 2019 року, який суд визнав правомірним, позивача було лише увільнено від виконання службових обов`язків на посаді у Головній військовій прокуратурі Генеральної прокуратури України, однак правовідносини між ним та Генеральною прокуратурою внаслідок такого «увільнення» не припинилися.
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.  
Апеляційну скаргу обґрунтовано доводами аналогічними позовній заяві.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якій підтримує висновки суду першої інстанції.
Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги зазначає наступне. 

Обставини встановлені судом.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач проходив спочатку військову службу в Збройних Силах України, а потім військову службу в органах прокуратури.
Наказом Генерального прокурора від 28 грудня 2018 року № 770-вк ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора відділу роботи з оперативною інформацією управління забезпечення діяльності військових прокуратур Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
Наказом Генерального прокурора від 28 грудня 2019 року № 1263-вк, зокрема, увільнено від виконання службових обов`язків за посадою в Головній військовій прокуратурі Генеральної прокуратури України та зараховано в розпорядження Генерального прокурора до вирішення питання про звільнення з військової служби полковника юстиції ОСОБА_1 , керуючись статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», пунктами 7 та 18 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», пунктами 82, 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року.
15 січня 2020 року позивачем подано рапорт на ім`я Генерального прокурора, в якому ОСОБА_1 просив звільнити його з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я.
Непридатність ОСОБА_1 до військової служби з виключенням з військового обліку підтверджується свідоцтвом про хворобу № 4443 військово-лікарської комісії (т. 1 а.с. 106-108) 
20 січня 2020 року під час бесіди, ОСОБА_1 виявив бажання звільнитися з військової служби.
Супровідним листом від 20 січня 2020 року № 06/1/1-129вх20 директору Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України було скеровано подання про звільнення з військової служби полковника юстиції ОСОБА_1 у відставку відповідно до статті 26 частини 5 пункту 2 підпункту «б» (за станом здоров`я) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу, до якого було додано: довідку ВЛК, рапорт ОСОБА_1 , аркуш бесіди та розрахунок вислуги років військовослужбовця.
Наказом Міністра оборони України від 23 січня 2020 року № 26 звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я) полковника юстиції ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні Генерального прокурора, колишнього прокурора відділу роботи з оперативною інформацією управління забезпечення діяльності військових прокуратур Головної військової прокуратури.
Наказом Генерального прокурора від 29 січня 2020 року № 401ц полковника юстиції ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні Генерального прокурора, з 04 лютого 2020 року звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), виключивши зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направлено особову справу до Дарницького районного у місті Києві військового комісаріату.
Доручено виплатити ОСОБА_1 одноразову  грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 26 повних календарних років служби.
Доручено Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Офісу Генерального прокурора провести повний розрахунок у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з військової служби до його виключення зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України.
В подальшому, наказом Генерального прокурора від 11 червня 2020 року № 1489ц внесено зміни до наказу Генерального прокурора від 29 січня 2020 року № 401ц, а саме викладено пункт 1 у такій редакції:
«полковника юстиції ОСОБА_1 , звільненого наказом Міністра оборони України від 23 січня 2020 року № 26 з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), який перебуває в розпорядженні Генерального прокурора, з 04 лютого 2020 року виключити зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, усіх видів забезпечення та направити його особову справу до Дарницького районного у місті Києві військового комісаріату.
Не погоджуючись з наказом Генерального прокурора №1263-вк від 28 грудня 2019 року, в частині його увільнення від виконання службових обов`язків за посадою у Головній військовій прокуратурі Генеральної прокуратури України, позивач звернувся до суду з позовом.
Вищевказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.
          Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Відповідно до ч.1,2, 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтями 38, 43 Конституції України визначено, що громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення також закріплені статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України).
З огляду на приписи статті 222 КЗпП України, особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
Відповідно до ч. 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 7 статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що порядок призначення на військові посади встановлюється Конституцією України, законами України, положеннями про проходження військової служби, про проходження громадянами України служби у військовому резерві.
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі також - Положення).
Абзацом 2 п. 9 Положення встановлено, що військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період) можуть бути відряджені до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» (далі також - Закон).
Приписами частин 1 та 2 статті 7 Закону (в редакції до 19 вересня 2019 року) було встановлено, що систему прокуратури України становлять: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.
До військових прокуратур належать Головна військова прокуратура (на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України), військові прокуратури регіонів (на правах регіональних), військові прокуратури гарнізонів та інші військові прокуратури (на правах місцевих), перелік яких визначається в Додатку до цього Закону.
У разі якщо в силу виключних обставин у певних адміністративно-територіальних одиницях не діють органи прокуратури України, які мають здійснювати там нагляд, за рішенням Генерального прокурора виконання їх функцій може покладатися на військові прокуратури.
Утворення, реорганізація та ліквідація військових прокуратур, визначення їх статусу, компетенції, структури і штатів здійснюються Генеральним прокурором.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX, зокрема, внесено зміни до частин 1-2 статті 7 Закону, після чого вона має наступну редакцію:
«Систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 4) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.
У разі потреби рішенням Генерального прокурора можуть утворюватися спеціалізовані прокуратури на правах структурного підрозділу Офісу Генерального прокурора, на правах обласних прокуратур, на правах підрозділу обласної прокуратури, на правах окружних прокуратур, на правах підрозділу окружної прокуратури.
Перелік, утворення, реорганізація та ліквідація спеціалізованих прокуратур, визначення їх статусу, компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором».
При цьому, п. 6 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX (далі також - Закон №113-IX), передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Пунктом 1 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, встановлено що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 2, 4 - 7, 9, 11 - 15, 17, 18, підпункту 1 пункту 19, пункту 20, пунктів 22 - 27 розділу I цього Закону, які набирають чинності з дня початку роботи відповідно Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур.
Офіційне опублікування Закону №113-IX -  Голос України, 2019, 09, 24.09.2019 № 182, Урядовий кур`єр, 2019, 09, 26.09.2019 № 184, Офіційний вісник України, 2019, № 76 (04.10.2019), ст. 2631, Відомості Верховної Ради України, 2019, № 42 (18.10.2019), ст. 238.
Наказом Генерального прокурора № 351 від 23 грудня 2019 року визначено 02 січня 2020 року днем початку роботи Офісу Генерального прокурора.
Наказом Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року № 100-шц було затверджено штатний розпис Офісу Генерального прокурора, з якого вбачається скорочення посади, прокурора відділу роботи з оперативною інформацією управління забезпечення діяльності військових прокуратур Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, яку обіймав позивач.
Водночас, за правилами ч. 4 статті 27 Закону (в редакції до 19 вересня 2019 року), військовими прокурорами призначаються громадяни з числа офіцерів, які проходять військову службу або перебувають у запасі і мають вищу юридичну освіту за умови укладення ними контракту про проходження служби осіб офіцерського складу у військовій прокуратурі.
Порядок проходження військової служби громадянами України у військовій прокуратурі визначається відповідним положенням, яке затверджується Президентом України.
В окремих випадках за наказом Генерального прокурора на посади прокурорів та слідчих військової прокуратури можуть бути призначені особи, які не є військовослужбовцями і не перебувають у запасі та відповідають вимогам частин першої та п`ятої цієї статті.
Військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять військову службу відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
Військові звання вищого офіцерського складу військовослужбовцям військової прокуратури присвоюються Президентом України, інші військові звання - відповідно до встановленого законодавством порядку проходження військової служби.
Посади військових прокурорів та відповідні їм військові звання включаються в переліки військових посад.
Військові звання офіцерського складу військової прокуратури відповідають класним чинам працівників прокуратури. При звільненні офіцерів військової прокуратури (до полковника включно) з військової служби і призначенні на посади прокурорів в територіальні чи спеціалізовані прокуратури їм присвоюються відповідні їх військовим званням класні чини, а при прийнятті на військову службу у військову прокуратуру прокурорів, які мають класні чини (до старшого радника юстиції включно), їм присвоюються відповідні військові звання згідно із законодавством.

Висновки суду.
Отже, системний аналіз наведених норм та враховуючи, що позивач проходив військову службу в органах прокуратури, дає можливість дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між позивачем та органом прокуратури, підлягають застосовуванню як Закон України «Про прокуратуру», так і Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також і інші законодавчі акти, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного наказу Порядок проходження військової служби громадянами України у військовій прокуратурі, що визначається відповідним положенням, затвердженим Президентом України, відсутній.
Однак, за приписами п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Разом з тим, відповідно до пп. 1 п. 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, установлено, що з дня набрання чинності цим Законом військові прокуратури, прокурори та слідчі військових прокуратур припиняють виконувати свої повноваження у порядку та строки, визначені Генеральним прокурором.
У зв`язку із відсутністю військових посад у штатному розписі Офісу Генерального прокурора, затвердженому наказом від 21 грудня 2019 року №100-шц, позивача оскаржуваним наказом було увільнено від виконання службових обов`язків за посадою у Головній військовій прокуратурі Генеральної прокуратури України та зараховано в розпорядження Генерального прокурора до вирішення питання про звільнення з військової служби військовослужбовця.
Внаслідок прийняття оскаржуваного наказу позивача не звільнено з органів прокуратури і його правовідносини з Генеральною прокуратурою України тривали, оскільки наведене випливає зі змісту ч. 4 статті 41 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої звільнення прокурора з адміністративної посади чи припинення його повноважень на адміністративній посаді, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини другої цієї статті (тобто звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора) не припиняє його повноважень прокурора.
Позивач був лише увільнений від виконання посадових обов`язків, та як вірно зазначив суд першої інстанції, правовідносини між ним та Генеральною прокуратурою внаслідок такого «увільнення» не припинилися.
Зазначене також підтверджується табелем робочого часу за грудень 2019 року - січень-лютий 2020 року (т. 1 а.с.116-121) та розрахунковими листами за грудень 2019 року - січень-лютий 2020 року (т. 1 а.с. 122-124).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що наказ Генерального прокурора №1263-вк від 28 грудня 2019 року, в частині увільнення від виконання службових обов`язків за посадою у Головній військовій прокуратурі Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 є правомірним, тому підстави для визнання його протиправним і скасування відсутні.
Позивача фактично було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України з 04 лютого 2020 року на підставі наказу Генерального прокурора від 29 січня 2020 року № 401ц за станом здоров`я.
При цьому, як вірно було встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем, що наказ Генерального прокурора №1263-вк від 28 грудня 2019 року є чинним та в судовому порядку не оскаржувався, а тому суд першої інстанції також прийшов до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.
Разом з тим, колегією суддів також враховується, що наказ Міністра оборони України від 23.01.2020 № 26, яким ОСОБА_1 звільнено з військової служби і який став підставою для видання наказу Генерального прокурора від 29.01.2020 № 401 ц, позивачем у встановленому порядку до суду не оскаржено та судом не скасовано.
Отже, доводи апелянта про те, що його звільнення повинно було відбуватися виключно з підстав передбачених Законом України «Про прокуратуру», з додержанням процедури та гарантій, передбачених КЗпП України не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Конституційний обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2232-ХІІ є військовим обов`язком. Військовий обов`язок, крім іншого, включає проходження військової служби.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ).
Стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з державними органами, підприємствами, установами, організаціями, державними та комунальними навчальними закладами, до яких вони були відряджені, а проходять військову службу на посадах в цих органах, установах, організаціях та навчальних закладах.
Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, як вже зазначалось, урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.
Таким чином, правовідносини з приводу проходження військової служби не є трудовими правовідносинами та дія норм КЗпП України, які визначають процедуру і гарантії працівників при їх звільненні, не поширюються на військовослужбовців.
Про те, що дія КЗпП України на військовослужбовців не поширюється зазначив і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 17.10.2012 у справі № К-2330/09.
Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Зі змісту цієї норми вбачається, що прокурор може бути звільнений з підстав та в порядку, встановлених не лише Законом України «Про прокуратуру», а й іншими законами. У даному випадку Законом № 2232-ХІІ.
Оскільки ОСОБА_1 не працював у Генеральній прокуратурі України в розумінні КЗпП України, а проходив військову службу, його звільнення з військової служби з посади, на якій він її проходив, має відбуватися насамперед відповідно до вимог вищевказаного Закону.
В свою чергу згідно з вимогами ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Дія Положення розповсюджується на ОСОБА_1 як на військовослужбовця Збройних Сил України. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 13.06.2018 справа № 826/25061/15.
Твердження апелянта, що Законом № 113-ІХ надано право прокурорам військових прокуратур достроково припинити контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України без пов`язаного з цим звільнення з органів прокуратури є безпідставними з огляду на вищевикладене.
Зазначений Закон жодних норм стосовно продовження перебування на посаді військового прокурора, у разі дострокового розірвання контракту та припинення військової служби, не передбачає.
З аналізу положень п. 18 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ слідує, що право дострокового припинення контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України надано прокурорам та слідчим військових прокуратур, які є військовослужбовцями і проходять військову службу за контрактом, у разі успішного проходження ними атестації з метою переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.
З огляду на те, що обов`язковою умовою для призначення прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур є успішне проходження ними атестації та надання їх згоди на призначення, не подання позивачем заяви про бажання взяти участь в атестації виключає можливість його призначення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора.
Отже, ОСОБА_1 передбачену Законом № 113-ІХ атестацію не проходив та відповідно на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора переведений не був.
Отже, твердження апелянта не знайшли свого підтвердження в ході слухання справи. Позиція апелянта не ґрунтується на нормі закону.
Щодо доводів апелянта стосовно порушення судом першої інстанції процесуальних норм під час розгляду справи, колегією суддів не приймаються, оскільки є формальними та не спростовують правильні висновки суду першої інстанції щодо суті позовних вимог. 
                З огляду на вказане, колегія суддів не приймає до уваги усі доводи апелянта, оскільки вони не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої   статті 2 КАС   завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог   ст. 242 КАС України.
Згідно зі   ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                              
Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до   ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Постанову складено 17.05.2021. 
Керуючись ст.ст.   139,   242-244,   250,   308,   310,   315,   316,   321,   322,   325,   328,   329 КАС України, суд

                                                П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2021 р.– залишити без задоволення.
          Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.                                                                                                                                                                                                                                           

Колегія суддів:                                                                                              О.В. Карпушова  

                                                                                                             Л.В. Губська

                                                                                                              О.В. Епель